справа № 755/1549/22                              головуючий у суді І інстанції Винниченко Л.М.
провадження № 22-ц/824/8403/2023     суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

         23 червня 2023 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Кравченко Оленою Вікторівною, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,-
 
В С Т А Н О В И В:
До Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року цивільну справу № 755/1549/22 (провадження № 2/755/2192/22) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою передано на розгляд до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області за підсудністю.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду,  ОСОБА_1 , через представника - адвоката Кравченко Олену Вікторівну, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що позовна заява у відповідності до ч. 3 ст. 28 ЦПК України була подана за місцем проживання чи перебування позивача. Наголошує, що на виконання вимог пункту 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачем у позовній заяві зазначене власне місце проживання, яке відноситься до юрисдикції Дніпровського районного суду м. Києва. Вказує, що окрім того, у копіях медичних документів, доданих до позовної заяви зазначене адреса проживання позивача. Додає до апеляційної скарги Витяг із Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання позивача.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 2  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
 
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву. 
 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
 
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає  задоволенню з таких підстав.
 
Направляючи справу до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, застосовуючи при подачі позову правила альтернативної підсудності, зокрема положення ч. 3 ст. 28 ЦПК України, не підтвердив належними, достатніми та достовірними доказами наявність реєстрації свого місця проживання на території, на яку розповсюджується юрисдикція місцевого суду, до якого спрямовано позовну заяву. Зокрема, позивач не був позбавлений можливості підтвердити місце реєстрації свого проживання шляхом надання копії його паспорту з відміткою про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, або довідки з демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання, однак матеріали позовної заяви таких документів не містять. Повноважень суду на отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) позивача - фізичної особи чинними нормами цивільного процесуального закону не передбачено. Поряд з цим, із відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 03.02.2022 року убачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрованим по м. Києву не значиться.
 
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Відповідно до ч. 3 ст. 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Як вбачається з матеріалів справи, адресою свого місця проживання позивач зазначає АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Дніпровського району м. Києва.
Суд першої інстанції, передаючи справу за підсудністю до іншого суду, зазначав, зокрема, про те, що суд має своїм обов`язком у відповідності до положень ч. 6 ст. 187 ЦПК України здійснювати запити та отримувати інформацію щодо зареєстрованого місця проживання/перебування лише стосовно відповідача, якщо він є фізичною особою.
У той же час апеляційний суд зауважує, що положеннями цивільного процесуального закону не встановлено обмежень щодо можливості суду першої інстанції здійснювати запити та отримувати інформацію щодо зареєстрованого місця проживання/перебування позивача, якщо ним подано позов за альтернативною підсудністю.
Окрім того, апеляційний суд також звертає увагу на передбачену частиною 8 статті 187 ЦПК України можливість судді з метою визначення підсудності користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
Щодо висновків суду першої інстанції про ненадання позивачем доказів наявність реєстрації свого місця проживання на території, на яку розповсюджується юрисдикція місцевого суду до якого спрямовано позовну заяву, колегія апеляційного суду зазначає, що ні положеннями ст.ст. 175 та 177 ЦПК України, ні ст. 28 ЦПК України не передбачено обов`язку позивача подати до позовної заяви копію паспорту з відміткою про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, або довідки з демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання
Поряд з цим, у разі, якщо судом першої інстанції було встановлено не надання позивачем доказів на підтвердження наявності реєстрації свого місця проживання на території, на яку розповсюджується юрисдикція місцевого суду до якого спрямовано позовну заяву, суд першої інстанції з метою отримання вказаних відомостей також міг постановити ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Отже, Дніпровський районний суд м. Києва, не перевіривши належним чином наявність підстав для застосування альтернативної підсудності за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, дійшов передчасного висновку про належність справи до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Окрім того, вирішуючи питання про прийняття доказу, доданого апелянтом до апеляційної скарги (витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання) колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
 
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.
Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що з урахуванням виключного значення такого доказу для правильного вирішення питання про визначення підсудності, слід прийняти до уваги Витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, зі змісту якого вбачається, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів  вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому, відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Кравченко Оленою Вікторівною, - задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
         
          Головуючий:                                                                                             Р.В. Березовенко

         Судді:                                                                                                          О.Ф. Лапчевська

          Г.І. Мостова