ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

13 квітня 2023 року                            місто Чернівці справа №718/1878/22
провадження №22-ц/822/282/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Височанської Н.К., 
Суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.
секретар Собчук І.Ю.
учасники справи: 
позивач – Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач –  ОСОБА_1 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 січня 2023 року та на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2023 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ухвалене під головуванням судді Скорейко В.В.,

В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Посилалося на те, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та підписала заяву № б/н від 19 серпня 2014 року. При цьому сторони керувалися положеннями ч.1ст. 634 ЦК України щодо укладення договору приєднання.
Відповідач підписуючи анкету-заяву, підтвердив свою згоду на те, що він разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
На підставі цього, банком було відкрито кредитний рахунок з початковим кредитним лімітом, який в подальшому збільшився до 35 000 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
Вказувало, що банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах Договору та в межах встановленого кредитного ліміту.
В редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року згідно п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта, з погашення кредиту, останній зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми непогашеного кредиту в розмірі 86, 4% для картки «Універсальна». 84,0 % - для картки «Універсальна голд».
Відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором та з врахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 11 липня 2022 року має заборгованість в сумі 52688,68 грн., яка складається з наступного: 41476,16 грн. заборгованість за тілом кредиту; 11212,52 грн. - заборгованість за простроченим відсотками.
З посиланням на відповідні правові норми та докази, зважаючи на те, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, просив суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 52688,68 грн. та понесені банком судові витрати у справі у сумі 2481 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 січня 2023 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості відмовлено повністю. Повний текст рішення складено 30 січня 2023 року.
Додатковим рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2023 року заяву адвоката Яресько Т.В. про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги.

Короткий зміст та узагальнені доводи вимог апеляційної скарги
АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі просило рішення скасувати та задовольнити їх позовні вимоги повністю, а також скасувати додаткове рішення. 
Посилалося на те, що за весь період користування кредитними коштами з 19 серпня 2014 року по 01 травня 2022 року відповідач використала кредитні кошти в розмірі 165 253,59 грн. Відповідач не оспорювала всі платежі та давала згоду на них, не зверталась до банку стосовно шахрайських операцій.
За весь період користування кредитними коштами з 19 серпня 2014 року по 01 травня 2022 року відповідач сплатила лише 170 726,33 грн. Даний розрахунок здійснено на підставі виписки по рахунку відповідача, а контррозрахунок ОСОБА_1 є невірним.
Крім цього, суд першої інстанції безпідставно в порушення вимог ст.ст.1048, 10547 ЦК України не взяв до уваги розрахунок Банку, оскільки це право банку нараховувати відсотки за ставкою НБУ і лише після розрахунку відсотків за ставкою НБУ можна говорити, чи насправді Відповідачем було погашено більше ніж використано кредитних коштів.
Вважають, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду в ряді постанов по справам №588/62/18, №331/4560/19, 755/7704/15-ц, 159/2146/15-ц, та висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові по справі №342/180/17.
Крім цього, вважають що розмір витрат на правничу допомогу не відповідає складності справи, а також вимогам розумності, справедливості та співмірності з обсягом виконаних робіт. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказала, що апелянт безпідставно в поданій апеляційній скарзі змінив підставу позову. Нова підстава позову яка виникла у АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній інстанції – банк не може укладати безпроцентні кредити, а тому розрахунок боргу варто було здійснювати на підставі облікової ставки НБУ. Вважає, що для розгляду справи в суді першої інстанції позивач мав достатньо часу для зміни підстав позову. Крім цього, враховуючи що апелянт змінив підставу позову і обґрунтовує необхідність здійснення розрахунків заборгованості на основі облікової ставки НБУ, то наразі відповідачу не відомо який розмір боргу намагається стягнути позивач.
Також позивач не зазначає в чому саме полягає невірність розрахунку наданого відповідачем і про це в суді першої інстанції позивач не зазначав. 
Щодо незастосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду по справі №588/62/18, то така позиція не може бути застосована, оскільки в даній справі не здійснювалось погашення боргу позичальником, а борг формувався банком виключно за рахунок нарахування на тіло кредиту в 500 грн. процентів та комісій. 
Суд першої інстанції ухвалив законне рішення та здійснив ефективний захист порушених прав ОСОБА_1 .
Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення без змін. Просила стягнути витрати на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 10000 грн.

Мотивувальна частина
Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що 19 серпня 2014 року відповідачем ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, з якої вбачається, що ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку, ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку Універсальна. Анкета-заява містить текст від імені клієнта про те, що він згоден з тим, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між клієнтом і банком договір про надання банківських послуг. Клієнт ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Також з анкети-заяви вбачається, що пам`ятку клієнта, що містить в тому числі тарифи і основні умови обслуговування та кредитування ОСОБА_1 отримала і ознайомилася з її змістом під підпис (том 1 а.с.38, 39).
З долученого до позову витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна вбачається, що в ньому зазначені наступні різновиди: Універсальна, 30 днів пільгового періоду, Універсальна, 55 днів пільгового періоду, Універсальна Contract, Універсальна Gold, процентні ставки, обов`язкові щомісячні платежі, пені та штрафи.
Умови та Правила надання банківських послуг для Приватбанку і всіх дочірніх банків затверджені наказом № СП-2014-6633715 від 31 березня 2014 року, копія якого долучена позивачем.
До позову долучено витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайтіhttps://privatbank.ua/terms/
Відповідно до довідки АТ КБ "ПриватБанк" про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 19 серпня 2014 року відкрито картковий рахунок з оформленням картки № 5168755354518157 - Кредитний ліміт змінювався: 19 серпня 2014 року - зменшення на 500 грн., 01 липня 2016 року – збільшення на 3000 грн. , 31 січня 2017 року – збільшення 3200 грн., 08 червня 2018 року - збільшення на 6000 грн., 14 серпня 2018 року – збільшення на 7000 грн., 24 січня 2019 року – збільшення на 28000 грн., 05 травня 2019 року – збільшення на 30 000 грн., 22 травня 2019 року – збільшення на 35000 грн., 20 грудня 2019 року - зменшення на 35000 грн. (том 1 а.с.36).
Відповідно до Статуту АТ КБ "ПриватБанк", затвердженого наказом Мінфіну України від 21 травня 2018року №519 змінено тип банку на приватне та його найменування на АТ КБ «ПриватБанк». Банк є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ КБ "ПриватБанк".
Відповідно до таблиці розрахунку простроченої заборгованості позичальника ОСОБА_1 по кредитному договору від 19 серпня 2014 року станом на 11 липня 2022 року має заборгованість 52688,68 грн., яка складається з наступного: 41476,16 грн. заборгованість за тілом кредиту; 11212,52 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (том 1 а.с.7-20).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи оскаржуване у даній справі рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів ознайомлення ОСОБА_1 під підпис зі змістом пам`ятки клієнта, що містить в тому числі тарифи і основні умови обслуговування та кредитування, як про це зазначено в анкеті-заяві, а також зважаючи на те, що долучені до позову Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не підписані відповідачем і не надано підтверджень, що саме вони були запропоновані відповідачу для ознайомлення, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь банку суму заборгованості, оскільки до такого платежу включені відсотки, нараховані банком, однак не доведено, що відповідач погодився з розміром та порядком їх сплати, підтвердивши це своїм підписом. Тому банк не мав правової підстави спрямовувати внесені відповідачкою кошти на погашення насамперед відсотків за користування кредитом, а також на - на відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Також, згідно з виписками Позивача, ОСОБА_1 за період з 19 серпня 2014 року по 01 травня 2022 року було внесено та повернуто таким чином Банку за Анкетою-Заявою коштів на суму – 173569,67 грн., тобто на 42021,59 грн. більше коштів, ніж відповідачка отримала.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
У анкеті-заяві позичальника від 19 серпня 2014 року процентна ставка не зазначена.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам.
Так, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором посилається на Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини договору.
Однак, матеріали справи не містять підтвердження, що саме з цими Тарифами користування кредитною карткою «Універсальна» та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг ознайомився відповідач та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву.
При цьому, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (19 серпня 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (вересень 2022 року) кредитор мав можливість додати до позовної заяви Умови та Правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Отже, у суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді порядок нарахування процентів.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору, тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті у анкеті-заяві від 19 серпня 2014 року.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.
На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом.
Встановивши, що відповідач добровільно сплатив значно більшу суму в рахунок заборгованості за кредитом, ніж сума, що була визначена позивачем до стягнення, обґрунтованих доказів зворотного позивачем не надано, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості за невиконане грошове зобов`язання.
Колегія суддів не приймає до уваги аргументи апеляційної скарги щодо безпідставності застосування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки вказана постанова є чинною, викладені у ній висновки стосуються спірних відносин, а тому підлягали врахуванню у справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що підписуючи анкету-заяву, відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, а отже виявив згоду на укладення кредитного договору, проте Умови та Правила надання банківських послуг, витяг з тарифів банку, не містять підпису відповідача, тому відсутні підстави вважати, що останній був ознайомлений із ними.
Доводи апеляційної скарги про невірність проведеного судом першої інстанції арифметичного розрахунку виданих та сплачених сум, не спростовують наведених вище висновків суду, повторюють зміст позовних вимог, та зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків суду першої інстанції.
Щодо посилання апелянта в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не враховані положення ст.1048 ЦК України, якою передбачено право позивача вимагати стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ, то колегія суддів вважає за необхідне вказати про наступне. 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Як вбачається з матеріалів справи позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявлялись вимоги про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ за користування позиченими коштами з підстав та у відповідності до вимог статті 1048 ЦК України та позивачем не надавався відповідний розрахунок таких відсотків.
Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що на спірні правовідносини поширюється ст.1048 ЦК України в частині стягнення відсотків на рівні ставки НБУ, є безпідставними та не приймається до уваги судом апеляційної інстанції в силу ч.1 ст.367 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного процесу, так як це не було підставою для стягнення в позовній заяві та не було предметом дослідження в суді першої інстанції. 
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції того, що підписання анкети-заяви свідчить про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, тому підпис позичальника на примірнику таких Умов і Правил не потрібен, спростовуються правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду першої інстанції не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Мотиви та доводи, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи додаткове рішення
Відповідно до ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:  3) судом не вирішено питання про судові витрати . Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.  У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Згідно з частиною 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Частиною 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі №925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості й достовірності відображеної у них інформації.
Відповідно до статей 1, 26, 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша та третя статті 81 ЦПК України).
Задовольняючи заяву відповідача про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням суду в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, а тому понесені відповідачем витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Судові витрати, на професійну правничу допомогу адвоката, які згідно договірних засад відповідач повинна сплатити правнику, підлягають компенсації пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, то з позивача на користь відповідача судом першої інстанції правомірно стягнуто витрати на правову допомогу.
Задовольняючи вимоги заяви про розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним із ціною позову, яка дорівнює розміру адвокатського гонорару за час, який витрачено для написання відзиву на позовну заяву, заперечення, не є завищеним та таким, який відповідає складності виконання для даних категорій справ, а тому суд прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.
Апеляційна скарга не містить інших доводів незгоди з висновками суду першої інстанції в додатковому рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та з визначеним розміром стягнутих судових витрат. 
Щодо судових витрат 
Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 10000 грн. слід зазначити наступне.
Згідно з частиною 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин 3-4 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 5 статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною 6 статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі №596/2305/18-ц (провадження №61-13608св20).
У постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
Таким чином, суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.
Сторона позивача скористалася своїм процесуальним правом, звернувшись до суду із клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на неспівмірність гонорару зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (том 2 а.с.59-63).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу, проте розмір таких витрат є завищеним.
Як вбачається з матеріалів справи, правова допомога позивачу  ОСОБА_1 у апеляційному суді надавалася адвокатом Яресько Т.В. на підставі Договору про надання правничої (правової) допомоги від 09 вересня 2022 року, Додатку до Договору №5 від 28 березня 2023 року та ордеру серії АІ №1371744 (том 2 а.с.52, 53, 56). 
Додатком №5 від 28 березня 2023 року до Договору про надання правничої (правової) допомоги №22088 від 09 вересня 2022 року, передбачено порядок оплати клієнтом ОСОБА_1 гонорару адвокату Яресько Т.В. за надання правничої допомоги щодо складення відзиву на апеляційну скаргу у фіксованій сумі в розмірі 10000 грн. (том 2 а.с.53).
Відповідно до Акту приймання-передачі послуг №1 від 28 березня 2023 року, вбачається, що адвокат надав, а клієнт прийняв правову допомогу щодо складення відзиву на апеляційну скаргу по справі №718/1878/22. Гонорар визначений у фіксованій сумі в розмірі 10000 грн. (том 2 а.с.55).
Відповідно до розрахункової квитанції №28/03/23 згідно Договору про надання правничої (правової) допомоги №22088 від 09 вересня 2022 року, Додатку №7, за надання правничої допомоги щодо написання відзиву на апеляційну скаргу, клієнт ОСОБА_1 сплатила адвокату Яресько Т.В. вартість наданих послуг в сумі 10000 грн. (том 2 а.с.54).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.
Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 - адвокат Яресько Т.В. підготував відзив на апеляційну скаргу.
Таким чином, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, із урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг у суді апеляційної інстанції, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, враховуючи ціну позову та клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, а також критерії розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення їх розміру та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 грн.

На підставі викладеного, з урахуванням того, що іншим доводам апеляційної скарги суд першої інстанції під час розгляду справи надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Таким чином, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, доводи апелянта зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм законодавства України та незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, а тому оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, основне та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 січня 2023 року та додаткове рішення від 01 лютого 2023 року, залишити без змін.
Керуючись ст.ст.133, 137, 141, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 січня 2023 року та додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2023 року – залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1  витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий                                            Н.К. Височанська
Судді:                                                 І.Н. Лисак
І.Б.Перепелюк