ОКРЕМА  ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Золотнікова О. С., Єленіної Ж. М., Ситнік О. М., 
у справі № 9901/454/21 (провадження № 11-137заі22) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі -ВРП) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним і скасування наказу в частині
Короткий виклад історії справи
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРП, у якому просив (з урахуванням додаткових пояснень від 04 лютого 2022 року):
- визнати протиправним надання відповідачем неповної інформації на запит позивача від 28 вересня 2021 року (в тексті рішення описка - помилково неодноразово зазначено 28 серпня 2021 року) та зобов`язати його негайно надати один із запитуваних документів, а саме аналітичний звіт «Дисциплінарна відповідальність суддів: практика Вищої ради правосуддя 2017-2018 років і проблемні питання»;
- визнати протиправним і скасувати наказ Голови ВРП від 29 січня 2020 року № 7/0/1-20 «Про затвердження Розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є Вища рада правосуддя» (далі - наказ № 7/0/1-20) у частині встановлення плати за виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування.
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що у статті 21 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2939-VI) указано, у яких випадках запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк документів, які надаються на публічний запит. На переконання позивача, у цьому Законі йдеться саме про копіювання та друк паперових копій документів, а не їх сканування. Таким чином, у ВРП немає повноважень установлювати плату за сканування документів, оскільки це не визначено законодавством та суперечить положенням Закону № 2939-VI, який не передбачає можливості відшкодування фактичних витрат за таку послугу. Наказ № 7/0/1-20 в оскаржуваній частині визначає плату без обчислення реальних (фактичних) витрат на сканування, що, на думку позивача, також суперечить Закону № 2939-VI. Позивач звертає увагу, що дії відповідача щодо ненадання повної інформації порушують його право на доступ до публічної інформації, передбачене статтею 23 Закону № 2939-VI.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 25 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив: визнав протиправним надання ВРП неповної інформації на запит позивача від 28 серпня 2021 року; зобов`язав ВРП надати ОСОБА_1 в електронній формі аналітичний звіт «Дисциплінарна відповідальність суддів: практика Вищої ради правосуддя 2017-2018 років і проблемні питання»; визнав протиправним та нечинним наказ № 7/0/1-20 у частині встановлення плати за виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування. 
Судове рішення мотивовано тим, що:
- запитувана позивачем інформація (яку ВРП не надала позивачу) підпадає під визначення, яке міститься у статті 1 Закону № 2939-VI, а саме: інформація, отримана або створена в процесі виконання ВРП своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, яка знаходиться у володінні цього органу; 
- з огляду на частину третю статті 21 Закону № 2939-VI, постанову Кабінету Міністрів України від 13 липня 2011 року № 740 «Про затвердження граничних норм витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію» (далі - постанова № 740), наказ № 7/0/1-20 вказані правові норми регулюють питання відшкодування витрат саме на копіювання та друк (виготовлення паперових копій документів) та не передбачають обмеження права на отримання інформації в електронному вигляді, зокрема встановлення плати за сканування копій документів. Крім того, аналіз частини другої статті 34 Конституції України та частини другої статті 7 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) свідчить, що особа має право вибирати на власний розсуд форму копій документів, які вона запитує, а саме паперову чи електронну;
- відповідач не довів, що надсилання в електронному вигляді копій запитуваних аналітичних звітів, складених за результатами експертного моніторингу дисциплінарної практики, на електронну пошту позивача є технічно неможливим або покладає на ВРП надмірний тягар, а тому відповідач був зобов`язаний задовольнити запит ОСОБА_1 та надати копії запитуваних ним документів в електронному (сканованому) вигляді безкоштовно в повному обсязі. При цьому суд першої інстанції послався на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року в справі № 818/1043/17 (пункти 30, 31), від 31 січня 2019 року в справі № 820/4258/17 (пункти 28-30) та Великої Палати Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 9901/119/21 (пункт 57);
- вимога щодо встановлення оплати за сканування документа суперечить вимогам статті 21 Закону № 2939-VI, що визначає, у яких випадках запитувач інформації зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати саме на копіювання та друк документів, які надаються на публічний запит, а не їх сканування. Відтак хоч наказ № 7/0/1-20 у частині встановлення оплати за виготовлення цифрових копій документів і виданий на виконання постанови № 740, це не змінює того факту, що оскаржуваний акт ВРП суперечить вимогам частини другої статті 21 Закону № 2939-VI;
- з огляду на пункт 1 частини четвертої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) наказ № 7/0/1-20 слід визнати протиправним та нечинним у частині відшкодування витрат за виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ВРП подала апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначила, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини у справі, а також порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення ним незаконного судового рішення.
Скаржник зазначив, що запит ОСОБА_1 від 28 серпня 2021 року на адресу ВРП не надходив, а відтак у ВРП не виникало обов`язку надати на нього відповідь. Позивач у додаткових поясненнях указав, що в позовній заяві допустив описку щодо дати запиту на доступ до публічної інформації до ВРП, а саме зазначив 28 серпня 2021 року, а насправді запит надіслано 28 вересня 2021 року. Однак КАС України не містить жодної норми, яка б дозволяла позивачу виправляти описки. На переконання відповідача, у такий спосіб позивач просив суд змінити предмет позову у спосіб, не передбачений КАС України. Суд першої інстанції не постановив ухвали щодо виправлення описки та не зазначив про це в судовому рішенні, що, на думку відповідача, свідчить, що позовних вимог ОСОБА_1 не змінював. Відтак суд першої інстанції, неправильно встановивши обставини справи, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про визнання протиправним надання ВРП неповної інформації на запит позивача від 28 серпня 2021 року та зобов`язання ВРП надати ОСОБА_1 в електронній формі аналітичний звіт «Дисциплінарна відповідальність суддів: практика Вищої ради правосуддя 2017-2018 років і проблемні питання».
Скаржник також вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що наказ № 7/0/1-20 у частині встановлення плати за виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування суперечить вимогам частини другої статті 21 Закону № 2939-VI. На переконання ВРП, ця норма передбачає відшкодування запитувачем інформації фактичних витрат на копіювання і друк документів обсягом більше 10 сторінок. Водночас таке відшкодування не можна пов`язувати тільки з паперовими носіями. Виготовлення електронних копій документів, яких розпорядник інформації не має і не зобов`язаний мати у своєму розпорядженні, теж вимагає залучення додаткового ресурсу й матеріально-технічних затрат, а відтак потребує їх відшкодування. Умовою відшкодування витрат є не те, на якому носії відображена / збережена інформація (папір), а саме необхідність понесення витрат на задоволення запиту на інформацію.
Відповідач звернув увагу на те, що постанова № 740 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2020 року № 4 «Про внесення змін до граничних норм витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію» (далі - постанова № 4)) видана на підставі частини третьої статті 21 Закону № 2939-VI та передбачає, окрім граничних норм витрат на копіювання або друк документів на паперових носіях, граничні норми витрат на виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування, що підтверджує те, що плата за інформацію в розумінні вказаної норми Закону № 2939-VI не обмежується копіюванням і друком документів на паперових носіях. Отже, наказом № 7/0/1-20 в оскаржуваній частині затверджено розмір фактичних витрат на копіювання або друк документів (у тому числі шляхом виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування), що надаються за запитами на інформацію, розпорядником якої є ВРП, що не суперечить положенням Закону № 2939-VI.
Скаржник зазначив про необхідність урахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 27 жовтня 2022 року у справі № 9901/496/21. Водночас послався на помилковість висновку суду першої інстанції про застосування правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року у справі № 818/1043/17, від 31 січня 2019 року у справі № 820/4258/17 та Великої Палати Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 9901/119/21, оскільки в межах зазначених справ суд не досліджував наказу № 7/0/1-20 в оскаржуваній частині та не робив висновків про його невідповідність постанові № 740 або Закону № 2939-VI.
Крім цього, відповідач звернув увагу на те, що позивач не обґрунтував, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, оскільки він не заявляв вимог щодо оскарження дій ВРП про ненадання відповіді на запит на публічну інформацію. При цьому аналітичний звіт «Дисциплінарна відповідальність суддів: практика Вищої ради правосуддя 2017-2018 років і проблемні питання» вже направлявся позивачу листом ВРП від 27 травня 2022 року № 2597/0/9-22 на виконання рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року у справі № 9901/119/21. На переконання скаржника, відсутність спору унеможливлює звернення до суду, оскільки відсутнє право, яке підлягає судовому захисту. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Розгляд цього спору перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного суду.
На підставі викладеного скаржник просив скасувати рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що дійсно допустив у позовній заяві описку щодо дати запиту на доступ до публічної інформації. Позивач звернув увагу на те, що до позову долучив копію запиту, де вказав правильну дату його подання - 28 вересня 2021 року. Щодо вказаних обставин він надавав суду першої інстанції додаткові пояснення, після отримання яких суд продовжив розгляд справи. 
На думку позивача, оскільки частина друга статті 21 Закону № 2939-VI у чинній редакції не передбачає права розпорядників стягувати із запитувачів інформації відшкодування витрат за сканування документів, то постанова № 704 (з урахуванням змін, якими додано до переліку послуг виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування та встановлено для цієї послуги граничну норму витрат) суперечить положенням зазначеного Закону, який має вищу юридичну силу. 
ОСОБА_1 також указав на необхідність урахування висновку щодо незаконності плати за сканування документів, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 9901/119/21, оскільки правовідносини у справі, що розглядається, виникли між тими ж учасниками та за аналогічних фактичних обставин. До того ж у вказаній постанові є посилання на наказ № 7/0/1-20, який був підставою для дій ВРП, які були визнані протиправними. На переконання позивача, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 жовтня 2022 року у справі № 9901/496/21, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, за відсутності об`єктивних причин та без будь-якого пояснення відійшла від правового висновку, викладеного в її постанові від 17 лютого 2022 року у справі № 9901/119/21, що призвело до обмеження права на доступ до публічної інформації та уможливило стягнення з громадян оплати, не передбаченої чинним законодавством. 
Позивач не заперечував тієї обставини, що для сканування документів ВРП докладає зусиль та несе певні витрати. Розпорядники інформації мають право вимагати відшкодування своїх фактичних витрат, а не плати за надання інформації. Розмір відшкодування повинен базуватися на певному розрахунку, що провів розпорядник інформації. Розрахунок вартості витрат має бути обґрунтованим і залежати від реальних потреб та витрат розпорядника. Натомість установлений наказом № 7/0/1-20 в оскаржуваній частині розмір відшкодування за сканування однієї сторінки - 0,1 відсотка від прожиткового мінімуму для працездатних осіб не обґрунтований належним розрахунком фактичних витрат. Установлення ВРП у такий спосіб плати за надання інформації у сканованому вигляді суперечить положенням Закону № 2939-VI, який передбачає відшкодування фактичних витрат, а не плату за інформацію.
Позивач також зазначив про помилковість доводів відповідача щодо відсутності порушеного права позивача та наявності підстав для закриття провадження в цій справі, оскільки таке порушення існувало на час подання позову і стало підставою для визнання протиправним та нечинним наказу № 7/0/1-20 у частині встановлення плати за виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування.
У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу ВРП без задоволення, а оскаржуване рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року - без змін.
Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду
Велика Палата Верховного Суду постановою від 27 квітня 2023 року: задовольнила апеляційну скаргу ВРП; скасувала рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року; ухвалила нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВРП про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним і скасування наказу в частині відмовила.
На обґрунтування прийнятого рішення Велика Палата Верховного Суду вказала, що системний аналіз частини другої статті 34 Конституції України та частини другої статті 7 Закону № 2657-XII свідчить, що особа має право вибирати на власний розсуд форму копій документів, які вона запитує, а саме паперову чи електронну.
Відповідачем у цій справі є орган державної влади, який здійснює у визначених Конституцією України сферах владні управлінські функції та рішення якого є обов`язковими для виконання, а відтак він є розпорядником інформації у розумінні пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI.
Системний аналіз приписів статей 16, 20, 22 Закону № 2939-VI дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право скористатися своїм правом на подання інформаційного запиту у встановленому законодавством порядку, якому кореспондує обов`язок розпорядника інформації надати на нього відповідь.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на встановлені судом першої інстанції обставини справи.
Так, ОСОБА_1 28 вересня 2021 року звернувся до ВРП із запитом відповідно до Закону № 2939-VI, у якому просив, зокрема, надати йому публічну інформацію - аналітичний звіт «Дисциплінарна відповідальність суддів: практика Вищої ради правосуддя 2017-2018 років і проблемні питання» в електронному вигляді на його електронну пошту.
Відповідач, надаючи відповідь на цей запит листом від 06 жовтня 2021 року № 26921/0/9-21, зазначив, що інформація, яку запитує позивач, а саме аналітичний звіт «Дисциплінарна відповідальність суддів: практика Вищої ради правосуддя 2017-2018 років і проблемні питання», зберігається у ВРП у паперовій формі. Посилаючись на частину другу статті 21 Закону № 2939-VI, відповідач указав, що в разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Також відповідач послався на приписи оспорюваного в частині наказу № 7/0/1-20, вказавши, що цим наказом затверджено розмір фактичних витрат на копіювання або друк документів (у тому числі шляхом виготовлення цифрових копій документів за допомогою сканування), що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є ВРП. З урахуванням наведеного відповідач надав позивачу 10 сторінок аналітичного звіту та рахунок для здійснення оплати витрат на виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування, що надаються за запитом на інформацію.
Тобто відповідач не надав позивачу запитувану інформацію в повному обсязі безкоштовно з підстав її відсутності в електронному вигляді.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що приписами частин першої - четвертої статті 21 Закону № 2939-VI установлено, що інформація на запит надається безкоштовно. 
У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк.
Розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк у межах граничних норм, установлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно. 
При наданні особі інформації про себе та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується.
Таким чином, частиною третьою статті 21 Закону № 2939-VI Кабінету Міністрів України делеговані повноваження для встановлення граничних норм розміру витрат на копіювання та друк документів, що узгоджується з приписами статей 19, 113, 116, 117 Конституції України.
Кабінет Міністрів України відповідно до частини третьої статті 21 Закону № 2939-VI видав постанову № 740, якою затвердив граничні норми витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію.
Постанова № 740 діє зі змінами, внесеними згідно з постановою № 4, якою, зокрема, встановлено граничну норму витрат за надання такої послуги, як «виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування», у розмірі «не більше ніж 0,1 відсотка розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за сканування однієї сторінки».
При цьому в законодавстві України не закріплено визначення термінів «копіювання», «друк», «сканування».
Пунктом 2 розділу І Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5, установлено, що копія документа - це документ, що містить точне знакове відтворення змісту чи документної інформації іншого документа і в окремих випадках - деяких його зовнішніх ознак.
Згідно з підпунктом 8 пункту 6 Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року № 55, електронна копія оригіналу паперового документа (фотокопія) - візуальне подання паперового документа в електронній формі, отримане шляхом сканування (фотографування) паперового документа, відповідність оригіналу та правовий статус якого засвідчено кваліфікованою електронною печаткою установи.
При цьому за загальним визначенням сканування документа - це процес створення цифрової копії документа, який передбачає використання відповідного пристрою, що фіксує зображення документа та перетворює його в цифровий формат. Отримана цифрова копія є точною копією оригінального документа, включаючи весь його текст і зображення. Таким чином, сканування є різновидом копіювання (цифровим еквівалентом фотокопіювання), оскільки створюється ідентична версія оригінального документа на іншому носії. 
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в постанові від 27 жовтня 2022 року у справі № 9901/496/21 дійшла висновку про те, що положення статті 21 Закону № 2939-VI, особливо частина перша та кореспондуюча їй частина друга цієї статті, фокусують увагу на праві отримати інформацію безкоштовно в дозволеному законом обсязі чи поза цим обсягом, якщо вона існує в запитуваному вигляді і її можна надати без витрат на виготовлення копій або коли розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк. Закон не обмежує в доступі до інформації в більшому обсязі, ніж визначений законом, але покладає на запитувача інформації обов`язок відшкодувати саме фактичні витрати розпорядника інформації за надання інформації обсягом більше 10 сторінок. Тобто умовою відшкодування зазначених витрат є не те, на якому носії відображена / збережена інформація (папір), а саме необхідність понесення витрат на задоволення запиту на інформацію.  
При цьому Закон № 2939-VI не розрізняє паперових та цифрових копій документа, принаймні у ньому немає формулювань, за якими відшкодування фактичних витрат за копіювання / друк документа треба тлумачити вузько й пов`язувати тільки з паперовими носіями. За контекстними законодавчими приписами терміни «копіювання» та «друк» позначають насамперед будь-який процес виготовлення (множення) відповідних оригіналу документальних відомостей з використанням будь-яких засобів продукування (друку). Виготовлення електронних копій документа (якщо розпорядник їх не має і не зобов`язаний мати у своєму розпорядженні) є одним із таких способів; він теж вимагає залучення додаткового ресурсу й матеріально-технічних затрат, а отже, потребує їх відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду врахувала зазначені висновки щодо застосування норм права, оскільки вони є релевантними до правовідносин, що виникли у справі, яка розглядається, а відтак вважала помилковим висновок суду першої інстанції, згідно з яким вказані вище правові норми регулюють питання відшкодування витрат саме на копіювання та друк (що передбачає виготовлення паперових копій документів) та не обмежують право на отримання інформації в електронному вигляді, зокрема не передбачають встановлення плати за сканування копій документів.
При цьому згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду суди під час вирішення тотожних спорів повинні враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (яка у цьому випадку викладена в постанові від 27 жовтня 2022 року у справі № 9901/496/21), а відтак доводи позивача щодо необхідності врахування висновків, викладених у постанові від 17 лютого 2022 року у справі № 9901/119/21 під час розгляду цієї справи, є помилковими.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним надання ВРП неповної інформації на його запит від 28 вересня 2021 року та зобов`язання ВРП надати ОСОБА_1 в електронній формі аналітичний звіт «Дисциплінарна відповідальність суддів: практика Вищої ради правосуддя 2017-2018 років і проблемні питання».
Велика Палата Верховного Суду також не погодилась і з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позивача про визнання протиправним та нечинним наказу № 7/0/1-20 у частині відшкодування витрат за виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування з таких міркувань.
За змістом наказу № 7/0/1-20 Голова ВРП Овсієнко А. А. згідно із частиною третьою статті 21 Закону № 2939-VI, керуючись постановою № 740 зі змінами, затвердив розмір фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є ВРП, відповідно до якого розмір фактичних витрат за виготовлення, зокрема, цифрових копій документів шляхом сканування становить 0,1 відсотка розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за сканування однієї сторінки. 
Таким чином, відповідно до наданого частиною третьою статті 21 Закону № 2939-VI права розпорядник інформації (відповідач) визначив розмір фактичних витрат на сканування документа в межах граничних норм, установлених постановою № 740 у редакції постанови № 4. У зв`язку із цим слід зауважити, що виключно розпоряднику інформації відомо, які саме матеріально-техічні затрати та затрати на залучення додаткового ресурсу він понесе у зв`язку з оцифруванням документа. При цьому законодавством не передбачено обов`язку ВРП як розпорядника інформації створювати окремий документ з розрахунком вартості виготовлення цифрових копій шляхом сканування. Таким чином, приймаючи наказ № 7/0/1-2 в частині, що оскаржується, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом. 
З огляду на вказане вище Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржуваний у частині наказ відповідає критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України. При цьому встановлення відповідачем як розпорядником інформації плати за понесені ним фактичні витрати на сканування запитуваного документа в порядку та розмірі, передбачених законодавством, у жодному разі не обмежує право позивача на доступ до публічної інформації.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. 
Вважаємо обґрунтованими висновки Великої Палати Верховного Суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним надання ВРП неповної інформації на запит позивача від 28 вересня 2021 року та зобов`язання ВРП надати ОСОБА_1 в електронній формі аналітичний звіт «Дисциплінарна відповідальність суддів: практика Вищої ради правосуддя 2017-2018 років і проблемні питання».
Водночас вважаємо помилковим висновок Великої Палати Верховного Суду про розгляд по суті позовної вимоги  ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним та нечинним наказу № 7/0/1-20 у частині відшкодування витрат за виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування з таких міркувань.
Відповідно до частини першої статті 131 Конституції України в Україні діє ВРП.
Згідно із частиною першої статті 1 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
Частинами другою та п`ятою статті 131 Конституції України визначено, що ВРП складається з двадцяти одного члена, з яких десятьох - обирає з`їзд суддів України з числа суддів чи суддів у відставці, двох - призначає Президент України, двох - обирає Верховна Рада України, двох - обирає з`їзд адвокатів України, двох - обирає всеукраїнська конференція прокурорів, двох - обирає з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ.
Строк повноважень обраних (призначених) членів ВРП становить чотири роки. Одна й та ж особа не може обіймати посаду члена ВРП два строки поспіль.
Наведені приписи Конституції України кореспондуються з приписами частин першої та другої статті 5 Закону № 1798-VIII.
Відповідно до частин п`ятої і шостої статті 22 Закону № 1798-VIII до повноважень Голови ВРП належать: 1) організація роботи ВРП, призначення засідань та головування на них; 2) координація роботи органів ВРП; 3) направлення Президентові України подання ВРП про призначення судді на посаду; 4) підписання ухвалених ВРП актів, протоколів засідань; 5) загальне керівництво секретаріатом ВРП; 6) погодження призначення на посади та звільнення з посад працівників секретаріату, застосування до них заходів заохочення, дисциплінарного впливу, вирішення або порушення в установленому порядку питання про присвоєння рангів державним службовцям секретаріату ВРП; 7) розпорядження бюджетними асигнуваннями на утримання і забезпечення діяльності ВРП; 8) представництво ВРП у відносинах з іншими органами та установами у системі правосуддя, органами державної влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, органами влади іноземних держав та міжнародними організаціями. Голова ВРП здійснює також інші повноваження, визначені законом.
Згідно із частиною сьомою цієї статті Голова ВРП з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.
Велика Палата Верховного Суду установила, що позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції був обраний членом ВРП на підставі Постанови Верховної Ради України від 15 серпня 2022 року № 2499-ІХ «Про обрання ОСОБА_1 на посаду члена Вищої ради правосуддя».
Частинами першою і другою статті 20 Закону № 1798-VIII визначено, що член ВРП має право: 1) вносити пропозиції щодо вдосконалення роботи ВРП та її органів, секретаріату ВРП; 2) залучати відповідно до регламенту ВРП працівників структурних підрозділів секретаріату для підготовки питань, що виносяться на розгляд ВРП, органів ВРП, до складу яких він входить; 3) ознайомлюватися з усіма матеріалами, що стосуються питань порядку денного засідань ВРП, органів ВРП, до складу яких він входить; 4) наводити свої мотиви та міркування, а також подавати додаткові документи з питань, що розглядаються; 5) вносити пропозиції щодо проєктів рішень ВРП, брати участь в ухваленні рішень, у визначених цим Законом випадках висловлювати письмово окрему думку щодо рішень ВРП чи органів ВРП, до складу яких він входить; 6) ініціювати скликання засідання ВРП, засідання органу ВРП, до складу якого він входить. Член ВРП має інші права, визначені законом.
Аналіз наведених правових норм дає підстави стверджувати, що статус члена ВРП не наділяє його носіїв повноваженнями звертатися до суду з позовом про оскарження дій та рішень ВРП та/або Голови ВРП з підстав неправильного, на думку члена ВРП, правозастосування. Водночас член ВРП наділений правом вносити пропозиції щодо вдосконалення роботи ВРП та її органів.
За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
Ураховуючи викладене, вважаємо, що заявлена в цій справі позовна вимога щодо визнання протиправним та нечинним наказу № 7/0/1-20 у частині відшкодування витрат за виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування після обрання ОСОБА_1 на посаду члена ВРП не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. При цьому поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» в цьому випадку слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду як у порядку адміністративного, так і іншого виду судочинства.
Отже, постанову суду першої інстанції щодо позовної вимоги  ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним та нечинним наказу № 7/0/1-20 у частині відшкодування витрат за виготовлення цифрових копій документів шляхом сканування слід було скасувати, провадження у справі закрити.

Судді Великої Палати 
Верховного Суду                                                                                                  О. С. Золотніков
                                                                                                                                 Ж. М. Єленіна
                                                                                                                                 О. М. Ситнік