КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                           ___________________________________
Справа №357/12664/19
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/1232/2023                                                                                  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 січня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2022 року (суддя Кошель Б.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна, набутого за час шлюбу,
 
встановив:
 
у листопаді 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом, та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила стягнути з відповідача грошові кошти в рахунок компенсації вартості частки в спільному майні, а саме: частини автомобіля марки «Ford Scorpio», 1995 року випуску, VIN кузов - НОМЕР_1 , у розмірі 30 100грн, частини автомобіля марки «Mercedes-Benz» S350L, 2004 року випуску, VIN кузов - НОМЕР_2 , у розмірі 107 660грн, та судові витрати.
            Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що між нею та відповідачем 14 листопада 2000 року був зареєстрований шлюб, вони мають сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 21 лютого 2017 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб між  ними було розірвано, а з січня 2017 року вони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільне господарство.
Позивачка стверджувала, що за період шлюбу ними було придбано (набуто) спільне майно, серед якого є зазначені транспортні засоби, що були зареєстровані на відповідача, але відповідач категорично заперечує її право на вказані автомобілі, тому вона змушена звертатися до суду за захистом своїх майнових прав.
Позивачка вважала, що у зв`язку із відчуженням 6 жовтня 2016 року відповідачем автомобіля «Ford Scorpio» без її згоди, у неї виникло право на отримання компенсації вартості частини автомобіля, що становить  30 100грн, а у зв`язку із відчуженням 3 травня 2019 року відповідачем автомобіля «Mercedes-Benz», у неї виникло право на отримання компенсації вартості частини автомобіля, що становить  107 660грн. 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2022 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації вартості частини автомобіля марки «Mercedes-Benz» S350L, 2004 року випуску, VIN кузов - НОМЕР_2 , 107 660грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі у розмірі 
                                                                           
3728грн 26 коп.
 У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Відповідач посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, оскільки автомобіль «Mercedes-Benz» S350L, 2004 року випуску, VIN кузов - НОМЕР_2 , був придбаний ним за власні кошти, які він 5 жовтня 2016 року особисто позичив в ОСОБА_3 на свої потреби, позивачка своєї згоди на придбання автомобіля та отримання грошових коштів у позику не надавала і не знала про придбання автомобіля.
Також відповідач зазначає, що позичив в ОСОБА_3 10 000 доларів, з яких 2 000 доларів відав особисто вже після розлучення, що підтверджується відповідними розписками, а в подальшому в рахунок погашення заборгованості він передав ОСОБА_3 автомобіль, що підтверджується копією розписки від 1 травня 2019 року.
Відповідач стверджує, що автомобіль «Mercedes-Benz» S350L був ним куплений в зв`язку з тим, що він працює приватним підприємцем, і йому вказаний автомобіль потрібний для роботи, користувався автомобілем тільки він, натомість позивачка взагалі не користувалася автомобілем «Mercedes-Benz» S350L. 
Відповідач вважає, що висновок експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 3 листопада 2021 року №СЕ-19-21/26488-АВ, згідно якого вартість автомобіля «Mercedes-Benz» S350L, 2004 року випуску, складає 215 320грн, не є належним та допустимим доказом ринкової вартості вказаного автомобіля, оскільки при визначенні ринкової вартості автомобіля експерт фактично використовував інформацію тільки з одного інформаційного джерела, а саме «Бюлетеня автотоварознавця», але інформація щодо ринкової вартості КТЗ, яка міститься в інших інформаційних джерелах, суттєво відрізняється від інформації, що міститься в «Бюлетені автотоварознавця». Крім того, експерт при визначені вартості не врахував факторів, які впливають на додаткове збільшення або зменшення ринкової вартості КТЗ залежно від комплектності, укомплектованості, пошкодження, відновлення й оновлення.
Відповідач стверджує, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, повинен був також врахувати кредитні зобов`язання подружжя. Згідно кредитного договору №86 від 8 квітня 2008 року ним, за згодою позивачки, був отриманий кредит в ПАТ «Ощадбанк» в сумі 125 000 грн. Вказані кошти були використані на сімейні потреби, станом на дату розлучення сторін залишок заборгованості становив 15 590грн, яку він погасив особисто вже після розлучення.
Відповідач зазначає, що якщо суд першої інстанції зробив висновок, що автомобіль «Mercedes-Benz» S350L, 2004 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя, то необхідно було також враховувати і заборгованість згідно розписки від 5 жовтня 2016 року, а також те, що частину позичених ним коштів він особисто повернув ОСОБА_3 вже після розлучення з позивачкою, що підтверджується відповідними розписками від 10 березня 2017 року та від 12 грудня 2017 року.
Відповідач вважає, що суд першої інстанції незаконно стягнув з нього судові витрати в розмірі 3 728грн 26 коп., оскільки він звільнений від сплати судового збору як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, 1 категорії.
Також відповідач стверджує, що суд першої інстанції незаконно прийняв до розгляду заяву про уточнення позовних вимог, оскільки вказана заява підписана невідомою особою. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника - адвоката Дудник А.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивачки - адвоката Любченко Н.Ю., яка просила залишити 
                                                                                 
рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 2000 року, мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2017 року шлюб сторін розірваний.
6 жовтня 2012 року за ОСОБА_1 був зареєстрований автомобіль марки «Ford Scorpio», 1995 року випуску, VIN кузов - НОМЕР_1 , н.з. НОМЕР_3 , який 6 жовтня 2016 року був перереєстрований на нового власника.
Також судом встановлено, що 6 жовтня 2016 року за ОСОБА_1 був зареєстрований автомобіль марки «Mercedes-Benz» S350L, 2004 року випуску, VIN кузов - НОМЕР_2 , н.з. НОМЕР_3 , який 3 травня 2019 року перереєстрований на нового власника.
Відповідач відчужив автомобіль «Mercedes-Benz» без повідомлення про це позивачку та без отримання її згоди, що не заперечувалося відповідачем під час розгляду справи.
Згідно висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 3 листопада 2021 року, складеного на підставі ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2021 року без огляду спірних автомобілів, ринкова вартість автомобіля  «Mercedes-Benz» S350L, 2004 року випуску, станом на 3 листопада 2021 року складає 215 320грн; ринкова вартість автомобіля «Ford Scorpio», 1995 року випуску, станом на 3 листопада 2021 року складає 60 200грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні автомобілі були придбані відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, а відтак є спільним майном подружжя. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації вартості частини автомобіля марки «Ford Scorpio», суд зазначив, що він був відчужений 6 жовтня 2016 року під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, позивачкою не подано доказів необізнаності про продаж автомобіля або що продаж здійснений без її згоди.
Рішення суду в цій частині не оскаржується, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача компенсації вартості частини автомобіля марки «Mercedes-Benz», суд зазначив, що відповідачем не було спростовано презумпцію спільності майна подружжя, відповідачем спірний автомобіль відчужено без згоди позивачки, а відтак вона має право на отримання компенсації вартості частини цього майна.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи та наданим доказам, ґрунтується на нормах матеріального права.   
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за 
                                                                               
договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду зазначені наступні висновки:
- у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;
- у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. 
                                                                    
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив відчуження транспортного засобу без повідомлення та згоди позивачки, тому має відшкодувати їй частину його вартості, визначену відповідно до висновку судового експерта, за яким вартість автомобіля становить 215 320грн.
Доводи апеляційної скарги, що висновок експерта, наявний в матеріалах справи, не є належним та допустимим доказом ринкової вартості спірного автомобіля, оскільки експерт при визначені вартості автомобіля фактично використовував інформацію тільки з одного інформаційного джерела, не врахував факторів, які впливають на додаткове збільшення або зменшення ринкової вартості КТЗ, колегія суддів вважає безпідставним.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції не було надано доказів, які б спростовували вартість спірного транспортного засобу, визначеного експертом.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що спірний автомобіль був придбаний за власні кошти відповідача, які він 5 жовтня 2016 року позичив в ОСОБА_3 на свої потреби, про що позивачка не була обізнана, у подальшому частину боргу повернув після розірвання шлюбу, а у погашення іншої частини передав спірний автомобіль, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, у постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14 зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках 
                                                                 
набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя .
Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спірний автомобіль є спільним майном сторін, а відповідачем презумпцію спільності майна подружжя не спростовано.
Крім того, відповідач зустрічного позову про визнання автомобіля особистою приватною власністю чи про поділ боргових зобов`язань не пред`являв.
Доводи відповідача що спірний автомобіль використовувався тільки ним, потрібний він був тільки для роботи, а позивачка ним не користувалася та про нього не знала, не спростовують презумпцію спільності майна, придбаного під час шлюбу.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував заборгованість згідно розписки від 5 жовтня 2016 року, а також те, що частину позичених коштів він повернув після розірвання шлюбу, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки таких позовних вимог відповідачем заявлено не було і повернення боргу за договором позики не було предметом розгляду даної справи.
Також відповідачем не були заявлені зустрічні вимоги про стягнення з позивачки грошових коштів, сплачених ним після розірвання шлюбу за кредитним договором, який був укладений у період шлюбу в інтересах сім`ї, а відтак суд першої інстанції не мав правових підстав для врахування цих обставин при вирішенні даного спору про поділ спільного сумісного майна, що не позбавляє можливості відповідача, за наявності правових підстав,  звернутися до суду з окремим позовом про повернення за рахунок позивачки половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення позики.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому правових підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині не встановлено.
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправомірно стягнув з відповідача судовий збір, оскільки він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, 1 категорії і звільнений від сплати судового збору.
Згідно п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.
ОСОБА_1 у даній справі є відповідачем, а відтак правових підстав для звільнення його від сплати судового збору немає.
                                                                   
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду з даним позовом позивачкою був сплачений судовий збір у сумі 2 936грн 40коп., виходячи з ціни позову.
13 грудня 2021 року позивачка подала заяву про уточнення позовних вимог, а фактично про зменшення розміру позовних вимог, враховуючи висновки експертизи про оцінку спірного майна. Згідно цієї заяви ціна позову становила 137 760грн, судовий збір за ці вимоги становив 1 377грн 60коп.
Суд стягнув з відповідача на користь позивачки 107 660грн, а відтак позивачці за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню судовий збір у сумі 1076грн 60коп. (1% від задоволеної суми).
Порядок повернення судового збору у разі зменшення розміру позовних вимог визначений нормами Закону України «Про судовий збір», а відтак стягнення з відповідача судового збору з суми, яка була сплачена при зверненні до суду, є неправильним.
Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3).
Відповідно до частин 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (пункт 2).
За проведення судової експертизи позивачкою було сплачено 1015грн 20коп., тому враховуючи 78% задоволених позовних вимог, відшкодуванню за рахунок відповідача підлягає 791грн 86коп.
            Враховуючи, що суд першої інстанції при розподілі судових витрат неправильно застосував норми процесуального права та Закону України «Про судовий збір», колегія суддів вважає, що рішення суду в частині визначення розміру судових витрат, які підлягають відшкодуванню позивачці відповідачем, підлягає зміні.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2022 року в частині визначення розміру судових витрат змінити, зменшивши їх розмір з 3 728грн 26коп. до 1 868грн 46коп.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2022 року в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 2 червня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт
 
Судді                                                                         Г.М. Кирилюк
 
Т.А. Семенюк