Ухвала
 
14 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 127/17918/22
провадження № 61-8275ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 січня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила стягнути із ОСОБА_2 на свою користь аліменти на неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітків відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, щомісячно і до повноліття дітей.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 15 вересня 2001 року сторони уклали шлюб, про що було зроблено актовий запис № 1860. Під час шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Угода про порядок та розмір сплати аліментів між сторонами не укладалася. Відповідач надає їй майнову допомогу на утримання дітей, однак робить це нерегулярно та нефіксованими сумами, розмір яких визначає самостійно.
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 січня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/25 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 серпня 2022 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць, тобто за період 16 серпня 2022 року по 16 вересня 2022 року допущено до негайного виконання.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 січня 2023 року - без змін.
 
31 травня 2023 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 січня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
Предметом позову в цій справі є стягнення аліментів на дітей. Тобто справа                      № 127/17918/22 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 мотивувала тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки наразі не існує правових висновків Верховного Суду про те, чи можуть зобов`язання платника аліментів за цивільно-правовими договорами бути тими іншими обставинами, що мають істотне значення, які в силу пункту 4 частини першої статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів враховує суд. Також справа становить значний суспільний інтерес, так як відповідачем в цій справі є суддя Верховного Суду, який раніше працював у Вінницькому апеляційному суді, що переглядав цю справу в апеляційному порядку. Суспільний резонанс ця справа має також у зв`язку з подіями навколо екс-голови Верховного Суду, який 15 травня 2023 року був затриманий правоохоронними органами за підозрою в отриманні неправомірної вигоди. Крім цього, справа має виняткове значення для неї, оскільки через збройну агресію російської федерації вона разом з дітьми виїхала з України, тому розмір стягнутих судом аліментів є мізерним, особливо у відсотковому співвідношенні до доходу відповідача, і таким, що не забезпечує гармонійний розвиток дітей. 
 
Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
 
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявником не наведено прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, що вказувало б на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики. Що стосується посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 4 частини першої статті 182 Сімейного кодексу України у подібних правовідносинах, то воно є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який у розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню. Крім цього, «інші обставини, що мають істотне значення» є оціночним поняттям, яке визначається судами у кожному конкретному випадку на підставі встановлених обставин і зібраних доказів (які суд оцінює за внутрішнім переконанням, що узгоджується з частиною першою статті 89 ЦПК України), тому перегляд конкретної справи з предметом позову про стягнення аліментів не призведе до формування універсальних висновків щодо застосування пункту 4 частини першої статті 182 Сімейного кодексу України.
 
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільним інтерес чи має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. 
 
Заявником не наведено належного обґрунтування взаємозв`язку зазначених нею в обґрунтування значного суспільного інтересу цієї справи фактів, таких як перебування відповідача в цій справі на посаді судді Верховного Суду і затримання екс-голови Верховного Суду за підозрою в одержанні неправомірної вигоди, з розглядом цієї справи, в якій вирішувалося питання про визначення розміру аліментів на дітей. Що стосується аргументів заявника про те, що відповідач обіймав посаду судді Вінницького апеляційного суду, колегія суддів якого здійснювала розгляд цієї справи, то вони також не заслуговують на увагу, так як: 1) рішення суду в цій справі про стягнення аліментів було ухвалене  Вінницьким міським судом Вінницької області 03 січня 2023 року, тоді як Вінницький апеляційний суд за результатами апеляційного перегляду справи залишив рішення суду першої інстанції без змін; 2) за наявності у позивача сумнівів у безсторонності суду, який здійснював розгляд справи, вона мала право заявити відвід як окремому судді, так і колегії суддів, якій було призначено розгляд справи. 
 
Наведене в касаційній скарзі обґрунтування, яке зводиться до незгоди з розміром стягнутих судом аліментів на дітей, також не дає підстав для висновку про виняткове значення цієї справи для заявника, оскільки: 1) стягнутий судом розмір аліментів перевищує гарантований державою прожитковий мінімум, який повинен бути забезпечений платником аліментів,  для дитини відповідного віку; 2) Верховний Суд в постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 зробив висновок про те, що Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
 
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
 
Крім цього, в резолютивній частині оскаржуваної постанови апеляційного суду зазначено про можливість її касаційного оскарження лише за наявності випадку (випадків), передбаченого (передбачених) пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за її участю.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 3 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 січня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко