ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року	Львів	Справа № 380/7276/22 пров. № А/857/12001/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                        Обрізко І.М., 
суддів                                                            Іщук Л.П., Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Львівській області на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 21 липня 2022 року, прийняте суддею Желік О.М. у місті Львові у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

                                                              встановив:

ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (надалі – ГУ ДПС у Львівській області, відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4884-51 У від 11.02.2021 в розмірі 37769,06 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду  від 21 липня 2022 позов задоволено.
Суд виходив з того, що позивач з 26.05.2014 по 29.08.2019 працював найманим працівником у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ; з 30.08.2019 працює у ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна»». Ці обставини також підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України від 18.04.2022 форма ОК-5.
Вказаними відомостями також підтверджується факт сплати за позивача страхових внесків за період 2017-2020 роки, що спростовує доводи відповідача про несплату таких внесків позивачем.
Відповідачем доказів щодо безпосереднього здійснення позивачем підприємницької діяльності у 2017-2020 роках, отримання інших доходів ніж від трудової діяльності як найманим працівником суду не надано.
Суд стягнув за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 грн., враховуючи те, що справу розглянуто в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання як справу незначної складності, з огляду на наявність усталеної судової практики у цій категорії спорів та заперечення відповідача щодо стягнення витрат на правничу допомогу.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням,  ГУ ДПС у Львівській області  подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 з 12.09.2011 перебуває на обліку в ГУ ДІІС у Львівській області (Франківський район м. Львова) як фізична особа-підприємець. Крім цього, позивач 09.09.2011 включений до реєстру платників ЄДВ. До ЄДР 21.04.2022 внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за власним рішенням. Згідно інформаційних даних контролюючого органу, стан платника податків та зборів «11 - припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті)».
Оскільки, згідно інтегрованих карток платника, заборгованість позивача із сплати єдиного соціального внеску станом на 11.02.2021 становить 37 769,06 грн. (сума недоїмка за 2017 - 8 448,00 грн., 2018 - 9 828,72 грн., 2019 - 11 016,72 грн., 2020 - 8475,62 грн.), Головне управління ДПС у Львівській області сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4884-51 на суму 37 769,06 грн., яку надіслано платнику.
ГУ ДПС у Львівській області також звертає увагу суду, що індивідуальні відомості застрахованої особи форми ОК-5, додані позивачем до позовної заяви, не підтверджують сплату ЄСВ за весь період нарахування недоїмки (2017-2020), відображеної в оскаржуваній вимозі. Зокрема, згідно індивідуальних відомостей застрахованої особи форми ОК-5 відсутня нарахування та сплата за січень 2017 та лютий - грудень 2020.
Не погоджується апелянт також і зі стягнення за рахунок його бюджетних асигнувань витрат на правничу допомогу.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову.
ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що згідно наданих позивачем індивідуальних відомостей застрахованої особи форми ОК-5 відсутні нарахування та сплата ЄСВ за січень 2017 та лютий – грудень 2020 не відповідають дійсності та спростовуються тією ж довідкою форми ОК-5, з якої вбачається, що за  січень 2017 сплачено страхові внески (права частина знаменника – ТАК – сплачено ФОП ОСОБА_2 ). Так само і за лютий – грудень 2020 сплачено страхові внески (права частина знаменника – ТАК – сплачено ПрАТ «СК «Універсальна»).
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 09.09.2011 був зареєстрований фізичною особою - підприємцем. Вказані обставини також підтверджуються випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Головним управлінням ДПС у Львівській області 11.02.2021 складено податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4884-51 У, якою зобов`язано позивача сплатити недоїмку з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 37769,06 грн.
Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2021 № Ф-4884-51 У протиправною позивач звернувся із цим позовом до суду.
Представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом від 18.04.2022, у якому просив надати інформацію про предмет та підстави вимог контролюючого органу до ОСОБА_1 та копії підтверджуючих документів, а також завірену копію спірної вимоги.
Листом від 28.04.2022 № 6533/6/13-01-13-03-09 відповідач вказав, що станом на 25.04.2022 за позивачем рахується заборгованість по єдиному внеску в сумі 37769,06 грн.
Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнятою особою є платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України працівником є фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 5464-VI (надалі - Закон № 5464) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 5464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону № 5464 мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Абзацом 4 частини першої статті 4 Закону № 5464 визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту).
Згідно з абзацом 2 пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 5464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Отже метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2020 (справа №620/2449/19),  постанові від 27 листопада 2019 (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 (справа №480/4656/18), від 18 лютого 2022 у справі №420/4911/20.
Як вбачається із матеріалів справи, ГУ ДПС у Львівській області нарахувало позивачу єдиний внесок на загальну суму 37769,06 грн, про що зазначено у спірній вимозі про сплату боргу (недоїмки). Така становить 8448,00 грн; за 2018 - 9828,72 грн; за 2019 – 11016,72 грн; за 2020 – 8475,62 грн.
Разом з тим, позивач з 26.05.2014 по 29.08.2019 працював найманим працівником у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , а  з 30.08.2019 працює у ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України від 18.04.2022 форма ОК-5.
Вказаними відомостями також підтверджується і сам факт сплати за позивача страхових внесків за період 2017-2020 роки, що спростовує доводи відповідача про несплату таких внесків позивачем.
З приводу покликання апелянта на те, що згідно індивідуальних відомостей застрахованої особи форми ОК-5 відсутнє нарахування та сплата за січень 2017 та лютий - грудень 2020, то зазначене не підтверджено матеріалами справи, а  спростовується тією ж довідкою форми ОК-5, з якої вбачається, що за  січень 2017 сплачено страхові внески (права частина знаменника – ТАК – сплачено ФОП ОСОБА_2 ). Так само і за лютий – грудень 2020 сплачено страхові внески (права частина знаменника – ТАК – сплачено ПрАТ «СК «Універсальна»).
З огляду на наведене, вірним є висновок суду першої інстанції про безпідставність нарахування позивачу ГУ ДПС у Львівській області єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2020 роки, оскільки в зазначені періоди єдиний внесок за ОСОБА_1 як застраховану особу сплачено його роботодавцями.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 в справі №810/3806/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Судом встановлено, що професійна правнича допомога позивачу надавалася адвокатським об`єднанням «Альтерум», зокрема адвокатом Петрик О. В. на підставі договору про надання правової допомоги від 18.04.2022 (далі - договір) та ордеру серії ВС № 1141312 від 06.05.2022.
Відповідно до пп. 3.3 п. 3 надана професійна правова (правнича) допомога зафіксована в розрахунку розміру правової (правничої) допомоги та акті наданих послуг підлягає розподілу при ухваленні судового рішення.
Відповідно до акта від 22.06.2022 про надання правової допомоги за договором від 18.04.2022 вартість наданих послуг позивачу становить 7000,00 грн (юридична консультація – 0,5 год.; складання та подання адвокатського запиту до відповідача – 0,5 год; складання та написання заяв про забезпечення позову – 2 год; підготовка до написання позовної заяви (аналіз законодавства та судової практики) – 1 год; складання та написання позовної заяви – 2 год.).
Розрахунок здійснено відповідно до розміру погодинної ставки за надані послуги, шо становить 1000,00 грн за 1 годину.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що  вказану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання як справу незначної складності, з огляду на наявність усталеної судової практики у цій категорії спорів, заперечення відповідача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що зазначений гонорар не є співмірним з обсягом проведеної роботи і вважає можливим стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 1000,00 грн.
Колегія суддів звертає увагу на те, що аргументація апеляційної скарги зводиться лише до переоцінки обставин та жодним чином не спростовує мотивів судового рішення.
Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-   
                                                   
                                                           постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 21 липня 2022 року у справі № 380/7276/22 -  без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. І. Шинкар