ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року 
м. Черкаси   

Справа № 711/7328/21		
Провадження № 22-ц/821/552/23		
категорія:  301010400 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,
секретаря: Винник І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, у складі головуючого судді Позарецької С. М., повний текст рішення складено 27 лютого 2023 року, -

в с т а н о в и в :

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 січня 2023 року позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 дублікат ключів від квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.        
26 січня 2023 року представником ОСОБА_1 – адвокатом Колотило Л. М. подано заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат. 
Заяву мотивовано тим, що при подачі зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , останньою повідомлено попередній розрахунок суми судових витрат, які вона очікує понести на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи.
Оскільки, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 січня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, просила суд ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10000 грн, як витрати на професійну допомогу.
Додатковим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 лютого 2023 року заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. 
В іншій частині відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що види виконаних робіт та наданих послуг, які визначені у п. п. 1-3 акту від 20.01.2023, складеному між  ОСОБА_1  та адвокатом Колотило Л. М., стосуються первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - який ухвалою суду від 03.11.2022 залишений без розгляду, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
Отже, стягнення з позивача ОСОБА_2 за первісним позовом, який залишений без розгляду, компенсації понесених відповідачем ОСОБА_1 витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача. При цьому, таких обставин щодо поведінки позивача за первісним позовом ОСОБА_2 судом встановлено не було.
На ряду з цим суд дійшов висновку, що витрати у розмірі 5000 грн, які є доведеними та обґрунтованими дослідженими доказами, у цьому розмірі є справедливими, не завищеними і співмірними з обсягом наданих послуг (виконаних робіт) та їх якістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив суд скасувати додаткове рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 – адвоката Колотило Л. М. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що витрати у заявленому ОСОБА_1 розмірі є не тільки завищеними, а й недостовірними. Згідно судової практики вартість судових витрат зустрічного позивача в аналогічних спорах складає не більше 3000 грн, адже у даній категорії справ відповідачі/зустрічні позивачі не докладають великих зусиль для доведення своєї правової позиції.
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що в договорі між ОСОБА_1 та його представником відсутня ціна кожної окремої послуги та години роботи адвоката. З чого взагалі неможливо вирахувати вартість правничих послуг. А відтак, суд безпідставно задовольнив судові витрати зустрічного позивача на правничу допомогу.
Крім того, в матеріалах справи відсутні достовірні докази витрат зустрічного позивача, а суд в порушення вимог ст. ст. 142, 89, 263-265 ЦПК України це до уваги не прийняв.

11 квітня 2023 року від представника ОСОБА_1 – адвоката Колотило Л. М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила суд додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.02.2023 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Зазначає, що на підтвердження витрат на правову допомогу нею було надано суду відповідні докази.
При прийнятті додаткового рішення судом першої інстанції вірно враховано розмір понесених витрат, які є справедливими та не завищеними й співмірними з тим обсягом наданих послуг (виконаних робіт) та якістю.
Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.
Оскаржуваним рішенням суду заяву ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто лише частину витрат на правову допомогу, проте ОСОБА_2 оскаржує додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 лютого 2023 року у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч. 3 ст. 270 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У ч. 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, від 08 червня 2021 року у справі 550/936/18.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).
З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_2 10.11.2021 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням (т. 1 а.с. 2-35).
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 40-41).
27.05.2022 ОСОБА_1 подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про зобов`язання усунути їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням, зобов`язання передати дублікати ключів від квартири, де позивач за зустрічним позовом наводила попередній розрахунок судових витрат та просила їх стягнути із ОСОБА_2 на її користь 10000 грн (т.1 а.с. 110-147). 
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.11.2022 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням залишено без розгляду, на підставі п. 3 ч.1 ст. 257 ЦПК України.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 13.12.2022 ухвалу суду першої інстанції від 03.11.2022 залишено без змін.
Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 18.01.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Так, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до цієї квартири; зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 дублікат ключів від цієї ж квартири АДРЕСА_2 , вирішено питання про судові витрати, а саме, - стягнуто із відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 992,40 грн. 
23.01.2023 представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Колотило Л. М. подано заяву про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про судові витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги позивачу ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 160-164).
Витрати ОСОБА_1  на правничу допомогу підтверджено наступними доказами у справі: Договором про надання правничої допомоги № 20\05 від 20.05.2022, укладеним між ОСОБА_1 та адвокатом Колотило Л. М., актом виконаних робіт та надання послуг від 20.01.2023, ордером на надання правничої (правової) допомоги № 1024628, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат вказаний у зустрічному позові, квитанцією до прибуткового касового ордера від 20.01.2023, за якою ОСОБА_1 сплатила адвокату Колотило М. Л. грошові кошти у розмірі 10000 грн за Договором про надання правничої допомоги від 20.05.2022 (т. 1 а. с. 161-163).
Згідно з п. 1.3 Договору, оплата адвоката за виконання доручень, передбачених п. п. 1.1.1 - 1.1.4 цього Договору становить 10000 грн. Оплата здійснюється не пізніше одного місяця з дня вступу рішення у справі, зазначеної у вказаних пунктах, в законну силу (т. 2 а.с. 161).
На ряду з цим, п. п. 1-3 акту виконаних робіт та надання послуг від 20.01.2023 визначено, що такі витрати стосуються первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - який ухвалою суду від 03.11.2022 залишений без розгляду, відповідно до п. 3 ч.1 ст. 257 ЦПК України.
Крім того, не погоджуючись із заявленим клопотанням ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, представник ОСОБА_2 – адвокат Шаповал О. В. в судовому засіданні, під час розгляду справи судом першої інстанції, заперечувала проти задоволення заяви ОСОБА_1 . Отже, сторона відповідача скористалася своїм процесуальним правом на звернення до суду із запереченнями, які були розглянуті та враховані судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення.
Частково задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно врахував, що у відповідності до положень ч. ч. 5, 6 ст. 142 ЦПК України, стягнення з позивача ОСОБА_2 за первісним позовом, який залишений без розгляду, компенсації понесених відповідачем ОСОБА_1 витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача. При цьому, таких обставин щодо поведінки позивача за первісним позовом ОСОБА_2 судом встановлено не було.
Доводи ОСОБА_2  щодо не зазначення вартості однієї години роботи не заслуговують на увагу, адже  встановлення фіксованого розміру гонорару є правом сторін договору про надання правової допомоги.
За таких обставин, з урахуванням змісту заявлених позовних вимог, співмірність заявлених витрат із складністю справи та обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), у тому числі з урахуванням заперечень представник ОСОБА_2 – адвокат Шаповал О. В. щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив заяву позивача ОСОБА_1 , стягнувши з ОСОБА_2 на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доцільності стягнення витрат на правничу допомогу та визначений судом їх розмір, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 та ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 лютого 2023 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 04 травня 2023 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

Л. В. Нерушак