ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/9078/21                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Кармазін О.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 квітня 2023 року                                                                                            м. Київ
          
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кузьменка В.В., секретар судового засідання       Євгейчук Ю.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Амельченка Миколи Дем`яновича, що діє в інтересах ОСОБА_1 ,  на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві   про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії

                                                        В С Т А Н О В И В :

12.07.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення № 083250004689 від 18.06.2021 ГУ ПФУ в м. Києві про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії;
- зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 14 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» з 14.06.2021 та зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 16.01.1989 по 27.05.1989, а також з 26.08.1991 по 06.05.1995 в Макеевское производственное объединение по добыче угля «Макеевуголь» Шахта «Чайкина», а також з 10.05.1995 року по 10.01.1999 року на шахті «Бутівська» Макіївське виробниче об`єднання по видобутку вугілля «Макіїввугілля»;
- зобов`язати відповідача зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1985 року по 09.01.1989 року в «СПППУ № 102 города Макеевка», а також період проходження служби в радянській армії з 06.06.1989 року по 21.06.1991 року. 
Позов мотивовано протиправною відмовою пенсійного органу у призначенні пенсії, оскільки спірні періоди роботи підтверджується записом у трудовій книжці та довідками, виданими підприємствами  Донецької Народної Республіки.  
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2022 р у задоволенні позову відмовлено. 
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив із того, що матеріали справи не містять легальних первинних документів в контексті спірних відносин та спірного періоду.
Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. 
Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не подано.
          Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу розглянуто в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, зазначає наступне.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до довідки Виконавчого комітету Бердянської ради Запорізької області від 10.06.2021 № 2306-5000366399 позивач взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа (а.с.33).
14.06.2021 позивач звернувся до Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області, а не до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві, як встановлено судом першої інстанції.
Однак, за принципом екстериторільності саме на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві було покладено обов`язок вирішувати питання про призначення пенсії позивачу. 
Так, рішенням  ГУ ПФУ в м. Києві від 18.06.2021 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи за Списком №1.
Зі змісту даного рішення вбачається, що ГУ ПФУ змогло встановити за наданими позивачем документів лише загальний страховий стаж 23 роки 8 місяців. Пільговий стаж не враховано, у зв`язку з відсутністю уточнюючих довідок, що підтверджують пільговий характер роботи. (а.с. 5-7) 
Вказані обставини підтверджені відповідними доказами.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Перевіряючи відповідність закону, вчиненої суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах дії, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зі змісту спірного рішення від 18.06.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи за Списком №1.
При цьому, єдиною підставою для неврахування пільгового стажу відповідно до спірного рішення стало відсутність уточнюючих довідок, що підтверджують пільговий характер роботи.
Інших мотивів та підстав для відмови у призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві  від 18.06.2021 № 083250004689 не містить.
Так, питання призначення, перерахунку і виплати пенсій врегульовано Законом України № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі Закон № 1058-IV) та Законом України «Про пенсійне забезпечення».
За приписами частини першої статті 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Постановою Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-IV.
Згідно з абзацом першим пункту 1.1 розділу I «Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії» Порядку № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу II «Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший» Порядку № 22-1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 1 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.
З огляду на приписи статті 62 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 Порядку застосування списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року за № 1451/11731 (далі - Порядок № 383), встановлено, що при визначені права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.
Пунктом 10 Порядку № 383 встановлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Особливості підтвердження трудового стажу окремих категорій працівників визначені пунктом 20 Порядку № 637, згідно з яким, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.
Так, відповідно до записів Трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 :
З 01.09.1985 року по 09.01.1989 року ОСОБА_1 проходив навчання в «СПТУ №102 міста Макіївки», що також підтверджується доданим до позову копією диплома.
16.01.1989 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду учня гірника підземного з повним робочим днем у шахті Макіївського виробничого об`єднання з видобутку вугілля «Макіїввугілля» Шахта «Чайкіна».
01.03.1989 року ОСОБА_1 переведений гірника підземного 3 розряду з повним робочим днем у шахті.
27.05.1989 року було звільнено за п.3 ст.36 КЗпП УССР в зв`язку зі службою в армії. В якій він проходив з 06.06.1989 року по 21.06.1991 року.
26.08.1991 року був прийнятий на посаду слюсаря IV розряду підземного з повним робочим днем у шахті» Макіївське виробниче об`єднання з видобутку вугілля «Макіїввугілля» Шахта «Чайкіна».
06.05.1995 - звільнено за п.5 ст.36 КЗпП України зв`язку з переведенням на шахту «Бутовка».
10.05.1995          було прийнято на посаду електрослюсаря підземного п`ятого розряду з повним робочим днем у шахті на шахті «Бутівська» Макіївське виробниче об`єднання по видобутку вугілля «Макіїввугілля».
10.01.1999 звільнено за ст.38 КЗпП України за власним бажанням.
Зауважень до будь-яких записів у трудовій книжці спірне рішення відповідача не містить,  записи про спірні періоди роботи засвідчено відповідними печатками підприємства і дефектів їх вчинення не має. 
Позивач зауважує, що у вищевказані періоди роботи ОСОБА_1 здійснював гірничі роботи в складі працівників, які знаходяться безпосередньо в шахті та в інших об`єктах, які є небезпечними за газодинамічними явищ, гірничих ударів і надкатегорійні по газу, на посадах, яка відносяться до «Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.
Реалізовуючи своє право на призначення та перерахунок пільгової пенсії, передбаченої Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ОСОБА_1 звернувся до відповідача з відповідною заявою від 14.06.2021 року, в якій просив зарахувати до пільгового стажу, час роботи під землею у період часу з 16.01.1989 року по 27.05.1989 року, а також з 26.08.1991 року по 06.05.1995 року у Макіївському виробничому об`єднанні з видобутку вугілля «Макіїввугілля» Шахта «Чайкіна», а також з 10.05.1995 року по 10.01.1999 року на шахті «Бутівська» Макіївського виробничого об`єднання по видобутку вугілля «Макіїввугілля».
Проте, як вже було зазначено вище, рішенням від 18.06.2021 року ГУ ПФУ в м.Києві у призначенні ОСОБА_1 пенсії було відмовлено на підставі того, що останній не має належних документів, а надані довідки не відповідають вимогам чинного законодавства.
Апеляційним судом також встановлено, що наказами від 05.07.1996 № 592 та від 02.03.2006 № 124, від 27.12.2010 № 1093 підтверджено проведення атестації робочих місць за умовами праці на вищевказаному підприємстві, де працював позивач (а.с.12-19).
Разом з тим, слід зауважити, що відповідачем ані у рішенні від 18.06.2021, ані у відзиві на позовну заяву не наведено жодних підстав неврахування позивачу спірних періодів роботи на підставі записів трудової книжки, адже уточнюючі довідки згідно вимог Порядку № 637 є підставою встановлення наявності трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 21.07.2018 у справі № 235/1112/17 надання уточнюючих довідок, що визначають право на пенсію на пільгових умовах потрібно виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що наявними в матеріалах справи документами, які також були в наявності у відповідача,  не підтверджується робота позивача, яка відноситься до його пільгового стажу.
При цьому, колегія суддів щодо неприйняття відповідачем уточнюючих довідок, наданих позивачем, виданих підприємствами, що розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій області, зауважує наступне.
Неможливість проведення відповідачем зустрічної перевірки (отримання уточнюючих довідок та наказів на атестацію) по причині проведення АТО не може позбавляти позивача законного права на отримання гарантованої державою пенсії у відповідному розмірі, оскільки це буде суперечити принципу правової визначеності, що як вказано в п.3.1. Рішення Конституційного Суду України (Справа N1-25/2010 від 29 червня 2010 року): одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Верховний Суд раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 02 жовтня 2018 року (справа № 569/14531/16-а) проаналізував положення статті 19 Конституції України, статей 3, 4, 9, 17, 18 Закону № 1207-VІІ, у розрізі міжнародних принципів закладених у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" в якому у 1971 році Міжнародний суд Організацій Об`єднаних Націй (далі - ООН) зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів", у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Лоізіду проти Туреччини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) згідно з якими: "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".
Верховний Суд зазначив, що у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Враховуючи наведене, суд вважає, що можливо застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово не контрольованій владою території України, як доказів, оскільки неприйняття їх призведе до порушень і обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення в належному розмірі.
Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновком відповідача щодо неможливості врахувати вказані вище довідки, оскільки підприємство знаходиться на непідконтрольній українській владі території, де органи державної влади не здійснюють свої повноваження, з огляду на те, що надання нових довідок, виправлення недоліків у наявних та можливість перевірки не залежить від волі позивача, оскільки підприємство розташоване на тимчасово непідконтрольній території України, де наразі відбуваються бойові дії.
Водночас, апеляційний суд зазначає, що відповідач користуючись наданими широкими межами розсуду та можливістю вибору різними способами та засобами для дотримання своїх зобов`язань, взагалі не врахував ступінь втрати однієї сторони, в нашому випадку позивача, його конституційного права на пенсійне забезпечення.
Згідно положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України- людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.
Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо). Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані КонституцієюУкраїни та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Відповідно до положень частини першої, третьої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
При вирішені цього спору суд керується ч. 2 ст. 2 КАС України, в силу якої, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Критерій "прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії" - відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо.
Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову.
Відповідно до пунктів 2-4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною третьою статті 245 КАС України передбачено право суду у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.
Для відновлення порушеного права позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 083250004689 від 18.06.2021  про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 1, відповідно до пп. 1 п. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09 липня 2003 року та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 14.06.2021 року про призначення пенсії на пільгових умовах з урахуванням висновків суду.
Доводи позивача щодо не включення до стажу роботи часу перебування в армії та період навчання колегія суддів вважає передчасними, оскільки відповідачем з цього приводу питання не розглядалось та рішення про відмову у його зарахуванні не приймалось.
Позовні вимоги внаслідок обрання судом належного способу захисту підлягають задоволенню частково.
Пунктами 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права.  
З огляду на викладене, колегія суддів вважає апеляційна скарга позивача заслуговує на увагу частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.
Частиною 8 статті 139 КАС України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати позивача підлягають відшкодуванню в повному обсязі, зокрема, за подання позовної заяви у розмірі 1816,00 грн та за подання апеляційної скарги 2724,00 грн, що разом складає 4 540,00 грн (чотири тисячі п`ятсот сорок грн).
Керуючись статями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Амельченка Миколи Дем`яновича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2022 р.- задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві  про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії - скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 18.06.2021  № 083250004689 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 1, відповідно до пп. 1 п. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09 липня 2003 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.06.2021 року про призначення пенсії на пільгових умовах з урахуванням висновків суду.
В іншій частині задоволення позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ЄДРПОУ 42098368) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір в розмірі 4 540,00 грн (чотири тисячі п`ятсот сорок грн).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263 , п.2 ч.5 ст.328 КАС України.          

Колегія суддів:                                                                                                                                                                О.В. Карпушова

                                                                                          О.В. Епель    
                                                                                                                                                                                                                                                                  
                                                                                                                                                                                                                   В.В. Кузьменко