Справа № 127/29581/22
Провадження № 22-ц/801/975/2023
Провадження № 22-ц/801/976/2023
Категорія: 55
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 червня 2023 року	Справа № 127/29581/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
розглянувши апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Виконавчого комітету Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2023 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2023 року, ухвалені суддею Вінницького міського суду Вінницької області Романюк Л.Ф.,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2022 року позивач  ОСОБА_1  звернулася в суд з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача міського комунального підприємства «Вінницязеленбуд» (далі МКП «Вінницязеленбуд») та ТОВ «Житлово-експлуатаційне об`єднання-1» про відшкодування шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 14.08.2022 в АДРЕСА_1 на належний позивачу на праві власності автомобіль марки Kia Optima д.н.з. НОМЕР_1 , впало дерево, внаслідок чого автомобіль зазнав значних механічних пошкоджень. На місце події були викликані працівники поліції, які належним чином оформили дану подію.
За результатами розгляду заяви органами національної поліції ОСОБА_2., який керував зазначеним транспортним засобом роз`яснено, що у фактах викладених у заяві ознаки кримінального правопорушення відсутні, а інформація внесенню в ЄРДР не підлягає, що підтверджується отриманою ним відповіддю від 30.08.2022 року № 1975 МР/200-2022.
Згідно висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи від 07.12.2022, вартість заподіяного в результаті пошкодження транспортного засобу матеріального збитку складає 16 772,76 гривень.
Позивач зазначає, що вказаною обставиною їй заподіяна моральна шкода, яка полягає у переживаннях, яких вона зазнала у зв`язку з пошкодженням її майна, яку позивач оцінює в розмірі 1000 грн.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.
Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у позові. Вказував, що МКП «Вінницязеленбуд» є спеціалізованим підприємством з питань озеленення, утримання та благоустрою міста, організації відпочинку та розваг в сфері дозвілля. Основною метою підприємства відповідно до Статуту є виконання вимог законодавства України у сфері озеленення, утримання та благоустрою території населених пунктів Вінницької міської територіальної громади. Житловий будинок по АДРЕСА_1 та територія біля даного житлового будинку утримується ТОВ «Житлово - експлуатаційне обєднання-1» за рахунок коштів мешканців. Тому, безпосередня відповідальність за стан зелених насаджень в даному випадку на прибудинковій території має покладатись на відповідне товариство, а за відсутності в договорі на надання послуг з управління будинком пунктів, які обумовлювали б догляд за зеленими насадженнями безпосередньо на власників квартир даного багатоквартирного будинку, які не подавали заяв про видалення зелених насаджень та не обумовили дані питання з управляючою компанією. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ВК Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 16 772, 76 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2023 року стягнуто з ВК Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 4718,67 грн витрат на правову допомогу та 3500,00 грн витрат на проведення експертного дослідження.
З вказаним рішенням та додатковим рішенням суду позивач та відповідач не погодились та оскаржили його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі позивач  ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмовленої про відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн. 
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що моральна шкода це порушення прав позивача, оскільки факт порушення права власника щодо належного їй автомобіля встановлено судом, тому і є доведеним обставина завдання моральної шкоди. Також, судом не враховано, що у зв`язку із пошкодженням автомобіля їй була завдана певна моральна шкода, як полягає у переживаннях, пов`язаних з порушенням її права власності та права користування, що вимагало непередбачуваних витрат на ремонт автомобіля. 
В апеляційній скарзі відповідач ВК Вінницької міської ради просив рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено, що дерево знаходилось у неналежному стані та в справі відсутні будь які докази того, що за своїм станом воно мало бути видалено. Вказує, що при вирішенні спору судом не враховано, що безпосередня відповідальність за стан зелених насаджень в даному випадку на прибудинковій території має покладатись на відповідне товариство, а за відсутності в договорі на надання послуг з управління будинком пунктів, які обумовлювали б догляд за зеленими насадженнями на власників квартир даного багатоквартирного будинку, як не подавали заяв про видалення зелених насаджень та не обумовили дані питання з управляючою компанією. Також, судом не враховано суперечності в матеріалах перевірки звернення, що надійшли з Вінницького РУП ГУНП Вінницькій області. В основному доводи апеляційної скарги зводяться до обставин, викладених у відзиві на позовну заяву, яким за твердженням відповідача суд не дав належної правової оцінки.
В свою чергу позивач подала до суду письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, суд зазначає наступне.
За змістомст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та додаткове рішення не відповідають.
Судом встановлено, що позивач є власником автомобіля марки Kia Optima, державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2  (а.с. 7).
Відповідно до п.2.2 ПДР керування зазначеним транспортним засобом позивач передала у користування ОСОБА_2 .
14.08.2022 автомобіль марки Kia Optima д.н.з. НОМЕР_1 було припарковано на стоянку в межах визначеної зони паркування за адресою: АДРЕСА_1 . Після повернення водія ОСОБА_2. та його пасажирів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до транспортного засобу, було виявлено факт його пошкодження внаслідок падіння дерева, що було зафіксовано відповідним чином та заява зареєстрована в ITC ІПНПУ Вінницького РУП за № 13302 від 14.08.2022.
Листом ГУНП у Вінницькій області роз`яснено, що у фактах викладених у заяві ознаки кримінального правопорушення відсутні, а інформація внесенню в ЄРДР не підлягає (а.с. 10).
Згідно висновку експертного дослідження № 105Е-11/2022а від 07.12.2022 вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля Kia Optima д.н.з. НОМЕР_1 , станом на час виконання даного дослідження складає 16 772,76 грн (а.с. 11-20). 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт завдання їй матеріальної шкоди в результаті падіння на її автомобіль дерева. Судом зазначено, що у разі не передачі органом місцевого самоврядування дерева на баланс жодному підприємству, установі або організації, відповідальність за падіння стовбура, дерева буде покладено на орган місцевого самоврядування, так як саме орган місцевого самоврядування є власником землі на якій знаходилось дерево, яке в результаті пошкодило автомобіль позивача чим спричинило матеріальну шкоду. В свою чергу відповідач не довів відсутності своєї вини та відсутності підстав відшкодування шкоди на користь позивача.
Апеляційна інстанція погоджується з такими висновками суду щодо відшкодування майнової шкоди, оскільки такі висновки не суперечать наявним матеріалам справи і зроблені у відповідності до вимог чинного законодавства України.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Предметом позову у справі, є стягнення майнової та моральної шкоди, що завдана позивачу пошкодженням автомобіля в результаті падіння на автомобіль дерева, а також визначення відповідального за завдану позивачеві шкоду, з огляду на місце знаходження дерева, падіння якого спричинило позивачеві шкоду.
Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
За приписами частин першої та другої ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатися до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян внаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.
Відповідно до ч. 7 ст. 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» правила утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, за погодженням із заінтересованими центральними органами виконавчої влади.
Пунктом 3.2 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10.04.2006 № 105, передбачено, що елементами благоустрою є: покриття доріжок відповідно до норм стандартів; зелені насадження (у тому числі снігозахисні, протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, у парках, скверах і алеях, бульварах, садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях.
Відповідно до пункту 5.5. Правил відповідальними за збереження зелених насаджень, належний догляд за ними є: на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності - балансоутримувачі цих об`єктів; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих територіях - установи, організації, підприємства; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво, - забудовники чи власники цих територій; на безхазяйних територіях, пустирях - місцеві органи самоврядування; на приватних садибах і прилеглих ділянках - їх власники або користувачі.
Таким чином, балансоутримувачем зелених насаджень є уповноважене органами місцевого самоврядування підприємство, яке відповідає за утримання та збереження зелених насаджень.
Підпунктом 7 п. «а» ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.
Тобто, до відання виконавчого органу міської ради належить організація благоустрою населених пунктів, визначення балансоутримувача та контроль за станом зелених насаджень, а обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди внаслідок падіння дерева покладається саме на балансоутримувача, визначеного органом місцевого самоврядування, як відповідальну особу за стан зелених насаджень на території за адресою  АДРЕСА_1 .
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.
Статтею 25 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території.
Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди. Разом з тим потерпілий має довести належними доказами розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
Виходячи з визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного судочинства, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачеві.
Як вбачається із матеріалів справи, факт падіння стовбура дерева на належний позивачу автомобіль та завдання в зв`язку з цим транспортному засобу механічних пошкоджень, а також розмір заподіяної шкоди підтверджуються наданими позивачем письмовими доказами, наявними в матеріалах даної цивільної справи, та які відповідачем ВК Вінницької міської ради не спростовані під час розгляду справи.
В свою чергу, відповідачем не надано належних доказів того, що виконком ВМР передав на баланс конкретній юридичній особі або уклав договір щодо утримання певної земельної ділянки на якій знаходилося дерево, стовбур якого впав на автомобіль позивача.
Тобто, в справі відсутній відповідний договір про утримання та благоустрій прибудинкової території.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що стовбур дерева, який впав на належний позивачу автомобіль, був розташовано на землі комунальної власності, його власником є територіальна громада міста, оскільки відповідачем ВК Вінницької міської ради не надано належних доказів того, що територія біля будинку АДРЕСА_1 перебуває на балансі будь-якої комунальної організації.  Відповідачем також не доведено, що територія, де росло дерево, яке впало на належний позивачеві автомобіль,  перебуває у  приватній власності.
Окрім того, в матеріалах справи відсутні дані, що дерево, яке впало на належний позивачу автомобіль, відповідно до вимог ч. 5 ст. 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» не перебувало на балансовому обліку виконавчого комітету чи будь-якої організації, в той час як організація роботи з цього питання проводиться виключно органами місцевого самоврядування.
Відповідачем ВК Вінницької міської ради балансоутримувач  дерева не був визначений, у зв`язку з чим за падіння дерева на автомобіль відповідає виконавчий орган місцевої ради, оскільки визначення балансоутримувача дерев та контроль за станом зелених насаджень належить до відання саме виконавчого органу міської ради. 
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що матеріально відповідальним за падіння позабалансового дерева на автомобіль згідно закону є виконавчий орган місцевої ради.
В супереч ч.2 ст. 1166 ЦК України відповідач не довів відсутності своєї вини та відсутності підстав відшкодування шкоди на користь позивача.
Позивачем доведено факт завдання їй матеріальної шкоди в результаті падіння на її автомобіль дерева. Протиправність бездіяльності відповідача виражається у невизначені балансоутримувача цього зеленого насадження (дерева, яке пошкодило автомобіль), та причинний зв`язок між ними.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення саме з ВК Вінницької міської ради матеріальної шкоди, завданої позивачу у зв`язку з падінням дерева на належний їй автомобіль, у розмірі 16 772,76 грн. на підставі висновку експерта за результатами експертного дослідження № 105Е-11/2022а від 07.12.2022 (а.с. 11-20), з чим погоджується Вінницький апеляційний суд.
Проте, відмовляючи в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду суд свій висновок мотивував тим, що позивачем не доведено вимоги в цій частині.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України  кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з ст.ст. 23 та 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до абзацу 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Так, судом першої інстанції встановлено факт порушення прав власника щодо належного його транспортного засобу, та доведено обставина завдання моральної шкоди.
Однак, вирішуючи спір суд першої інстанції не врахував, що у зв`язку із пошкодженням належного позивачу транспортного засобу в результаті падіння дерева,  ОСОБА_1 була завдана певна моральна шкода, яка полягала у переживаннях, пов`язаних із з порушенням її права власності та права користування, що вимагало непередбачуваних витрат на відновлювальний ремонт цього транспортного засобу. 
На переконання апеляційного суду, дані обставини підтверджені висновком експерта, при цьому неможливість використання транспортного засобу за призначенням під час проведення ремонту, що в свою чергу створило незручності у вирішенні побутових питань, змінило звичайний та зручний спосіб пересування.
На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув.
Колегія суддів звертає увагу на те, що визначний позивачем в розмір моральної шкоди в сумі 1000,00 грн, відповідає принципу розумності та справедливості, виходячи із невеликої порівняно вартості та обсягу ремонту по затратам часу на нього.
Приймаючи до уваги вказані обставини, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача ВК Вінницької міської ради в основному зводяться до обставин, викладених у відзиві на позовну заяву, яким за твердженням відповідача суд не дав належної правової оцінки
Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, ВК Вінницької міської ради, яка подала апеляційну скаргу, не надано.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Згідно рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального та матеріального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування рішення в частині відмови в задоволенні вимоги щодо стягнення моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового про задоволення позову в цій частині, в решті рішення слід залишити без змін.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18 грудня 2009 року, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Враховуючи зазначене, додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2023 року у даній справі також підлягає скасуванню.
Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень ст. 137 ЦПК України.
Ч.1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).
Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Відповідно до роз`яснень п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 
Як свідчать матеріали справи, відповідно до договорів від 10.11.2022 та від 03.04.2023 (а.с. 93,120) професійну правничу допомогу позивачу   ОСОБА_1 в суді першої інстанції та в апеляційному суді надавав адвокат Федчук Т.М., повноваження якої підтверджуються, ордерами серії АВ №1026553 (а.с. 22, 117), копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 18).
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та в апеляційному суді позивач надала суду договори від 10.11.2022 та від 03.04.2023.
Відповідно до пункту 3 Договору сторони погодили, що винагорода за надання професійної правничої допомоги є фіксованою і становить в суді першої інстанції 5000 грн. та відповідно до пункту 3 Договору суді апеляційної інстанції винагорода за надання професійної правничої допомоги є фіксованою і становить 3000 грн.
Аналіз змісту договорів про надання правничої допомоги свідчить, що він укладений з метою підготовки необхідних процесуальних документів із одноразовим здійсненням клієнтом оплати послуг у фіксованих розмірах визначений сторонами.
Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони.
З матеріалів справи слідує, що заперечень щодо розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та у зв`язку з апеляційним переглядом справи чи клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від відповідача не було надано, хоча сторона не була позбавлена такої можливості. З відповідними доказами понесених стороною відповідач був ознайомлений, оскільки приймали участь в розгляді справи, зокрема подавав відзив на позовну заяву та апеляційну скаргу.
Указаний висновок відповідає правовій позиції викладеній в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, у якій Верховний Суд зазначив, що право суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, що підлягає розподілу між сторонами, можливе лише за клопотанням іншої сторони.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що оскільки розмір витрат на професійну правничу допомогу погоджений сторонами у фіксованому розмірі, документально підтверджений і клопотань про зменшення таких витрат від відповідачів не надходило, тому наявні підстави для стягнення професійної правничої допомоги.
Відтак слід стягнути з відповідача ВК Вінницької міської ради на користь позивача понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 5000 грн та в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.
Водночас, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3500,00 грн за підготовку експертного висновку.
Поряд з цим, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині скасуванню, відповідно підлягають вирішенню питання розподілу судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1190,88 грн. судового збору, сплаченого ОСОБА_1  за подачу апеляційної скарги.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Вінницької міської ради залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2023 року в частині відмови в задоволенні вимоги щодо стягненні моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з Виконавчого комітету Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове.
Стягнути з Виконавчого комітету Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 5000,00 грн та 3500,00 грн за підготовку експертного висновку.
Стягнути з Виконавчого комітету Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1190,88 гривень.
Стягнути з Виконавчого комітету Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 28 червня 2023 року.    

Головуючий                                                                М.М. Якименко

Судді:                                                                          О.В. Ковальчук
                                                                               
Т.Б. Сало