СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року                                  м. Харків                        Справа № 922/1382/22  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя  Пуль О.А.

за участю секретаря Андерс О.К.
за участю:
позивача- Данька О.О., за довіреністю від 02.05.23 № 01-23/112;
відповідача- не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю “Лозівський ковальсько-механічний завод”  (вх. № 523 Х) на рішення господарського суду Харківської області від 20.02.23 у справі № 922/1382/22 (постановлене у приміщенні господарського суду Харківської області суддею Калініченко Н.В., повний текст складено 22.02.23)
за позовом Приватного акціонерного товариства “Харківенергозбут”, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Лозівський ковальсько-механічний завод” Харківська область, м. Лозова, 
про стягнення 19 146 699, 54 грн. 

ВСТАНОВИВ:

      Приватне акціонерне товариство “Харківенергозбут” звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Лозівський ковальсько-механічний завод”  про стягнення заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу  від 01.05.19  №70726  у загальному розмірі 19146699, 54 грн., з яких: 19125470, 00 грн. - заборгованість за спожиту електричну енергію  за період з січня 2022  року по червень 2022 року та нараховані за прострочення оплат  вартості отриманої електричної енергії у грудні 2021 та січні 2022  18460,44 грн. пені та  2769, 10 грн.- 3% річних за період з 01.02.22 по 23.02.22.
      В обґрунтування позовних вимог позивач послався на порушення відповідачем умов договору про постачання електричної енергії споживачу  від 01.05.19  №70726  щодо повної та своєчасної сплати спожитої у період  з грудня 2021 року по червень 2022 року електричної енергії, а саме здійснення  у спірному періоді оплат її  вартості  частково та  з порушенням встановлених строків, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість 19125470, 00 грн., а за допущені   простроченння оплат вартості отриманої електроенергії за грудень 2021  та січень 2022 відповідно до п. 8 Комерційної пропозиції № 3 Ф-Р нараховано  пеню в розмірі 18460,44 грн. та на підставі ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України - 3% річних  в сумі 2769, 10 грн.  за період з 01.02.22 по 23.02.22 
     Рішенням господарського суду Харківської області від 20.02.23 у справі № 922/1382/22 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Лозівський ковальсько-механічний завод” на користь Приватного акціонерного товариства “Харківенергозбут” за договором про постачання електричної енергії споживачу від 01.05.19 №70726  суму основного боргу у розмірі  19 125 470, 00 грн., пеню у розмірі  18460,44 грн., 3% річних у розмірі  2769, 10 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 287200,49 грн. 
     В обґрунтування рішення суд послався на те, що наявними у матеріалах справи доказами, а саме, виставленими позивачем рахунками на оплату та платіжними дорученнями  на їх часткову оплату, вбчається, що відповідач частково оплатив вартість отриманої електроенергії за період з січня 2022 року по  червень  2022 року, яка становила 19 825         470,00 грн. з ПДВ.,  внаслідок чого у нього утворилась заборгованість  в сумі  19   125         470,00 грн. з ПДВ , що  підлягає стягненню разом із правомірно нарахованими за допущені  прострочення оплат вартості отриманої електроенергії пенею в розмірі 18460,44 грн. на підставі  п. 8 Комерційної пропозиції № 3 Ф-Р та 3% річних в сумі 2769, 10 грн. на підставі ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України за  період з 01.02.22 по 23.02.22.
     Відповідач подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права  та порушення норм  процесуального права, просить це рішення скасувати в частині стягнення пені у розмірі 18460,44 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.
     В обґрунтування апеляційної скарги відповідач  послався, зокрема на те, що судом першої інстанції були порушені вимоги статей 13,16 Господарського процесуального кодексу України  в частині забезпечення  додержання принципу змагальності сторін, рівних можливостей та свободи  сторонам  у наданні  ними доказів  і у доведенні  перед судом їх переконливості, оскільки відповідач був позбавлений  можливості надання відзиву на позов та наведення своїх доводів і заперечень, через  те, що не отримував ухвал суду, в той час як суд, пославшись на направлення  ухвал на адресу зареєстрованого місцезнаходження відповідача та повернення їх з відміткою пошти «адресат відсутній» та положення  п. 5 ч.  6 ст. 242 ГПК України дійшов висновку про належне повідомлення відповідача  про дату, час та місце розгляду справи, не врахувавши при цьому, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану була порушена робота державних та інших органів, в тому числі  і Укрпошти.
      Крім цього, відповідач посилається  на неврахування судом  форс-мажорних обставин, які полягали у введенні  на території України воєнного стану  і які підтверджено листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, що  унеможливили виконання  відповідачем   договірного зобов`язання в цілому, а також прийняття  у зв`язку з воєнним станом Національною комісією, що здійснює регулюванння  у сферах енергетики та комунальних послуг постанови від 25.02.22 № 332 підпунктом 16 пункту  1 якої надано настанови зупинити  нарахування  та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» між учасниками  ринку електричної енергії.
       Також відповідач не погодився з висновками  суду першої інстанції щодо правомірності  нарахування пені  в розмірі 18460,44 грн., з огляду на те, що стаття 536 Цивільного кодексу України застосовується   у правовідносинах між фізичними особами, а застосування пені в розмірі 20,3% річних не обґрунтовано умовами укладеного між сторонами договору постачання електроенергії.
       Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від  13.03.23 для розгляду справи № 922/1382/22 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.
        Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.04.23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю “Лозівський ковальсько-механічний завод”  (вх. № 523 Х) на рішення господарського суду Харківської області від 20.02.23 у справі № 922/1382/22 та її розгляд призначено на 11.05.23 о 14 год. 15 хв.
       27.04.23 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 4721), згідно з яким він просить суд апеляційної інстанції залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення –без змін. 
      В судовому засіданні представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, що  викладені у відзиві на неї.
     Відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання  представника для участі в ньому не направив, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника  в іншому судовому процесі.
       Колегія суддів відмовляє в задоволенні вказаного клопотання, з огляду на наступне. 
 Відповідно до статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею(частина 1 статті).
 Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;
3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;
4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження(частина 2 статті). 
 Відповідно до статті  270 Господарськго процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. 
      Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.   
     Отже, за змістом наведених норм, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
    Участь представника  в іншому судовому процесі не є поважною причиною неявки, оскільки  не обмежує у праві та можливості забезпечити явку  в судове засідання іншого представника, а причиною неявки в такому випадку є надання переваги участі у розгляді іншої справи. При цьому відповідач, який  подав апеляційну скаргу та в  цій скарзі  висловив свою правову позицію щодо суті справи, завчасно отримав відзив позивача  на неї, не був  позбавлений чи обмежений можливості реалізувати  свої процесуальні права під час апеляційного розгляду справи з урахуванням засад розумності строків  розгляду справи, пропорційності, рівності  учасників процесу перед законом та судом.
    Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
     Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
      Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
       Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши поясненння представника позивача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
       Відповідно до статті  173 Господарського кодексу України господарським  визнається  зобов`язання,  що  виникає  між суб`єктом  господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав,  передбачених  цим  Кодексом,  в силу  якого  один  суб`єкт  (зобов`язана  сторона,  у  тому  числі боржник)  зобов`язаний  вчинити  певну   дію   господарського чи управлінсько-господарського  характеру  на користь іншого суб`єкта (виконати  роботу,  передати майно,   сплатити гроші,   надати інформацію тощо),  або утриматися від певних дій,  а інший суб`єкт (управнена сторона,  у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
     Основними    видами   господарських зобов`язань є майново-господарськізобов`язання  таорганізаційно-господарські зобов`язання.
  Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими     визнаються цивільно-правові зобов`язання,  що виникають між учасниками господарських відносин при  здійсненні господарської діяльності,  в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на  користь  другої сторони  або  утриматися  від певної дії,  а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
      Майнові зобов`язання,   які    виникають    між    учасниками господарських відносин,  регулюються  Цивільним  кодексом  України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
  Статею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
     Зобов`язання виникають з підстав, встановлених         статтею 11  цього Кодексу.
     Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
    Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.
    Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексуУкраїни підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
     Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України,         договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
    Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.
      Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
      Статтею 628 Цивільного кодексу України  передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
   Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.
     В п. 1.1.1. Правил роздрібного ринку електричної енергії затвердженими постановою НКРЕКП від 14 червня 2018 року №312 (надалі – “Правила”) зазначено, що ці Правила регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами. Учасниками роздрібного ринку є: електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, у тому числі оператори малих систем розподілу, споживачі, основні споживачі, субспоживачі, виробники електричної енергії, які підпадають під визначення розподіленої генерації, та інші учасники ринку, які надають послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії споживачу з метою використання ним електричної енергії на власні потреби. Ці Правила є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку.
Згідно з пп. 4.12, 4.13 розділу IV Правил розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Згідно з п. 10 Постанови № 312 до запуску електронної платформи Датахаб адміністратора комерційного обліку функції адміністратора комерційного обліку на роздрібному ринку електричної енергії, у тому числі адміністрування процедури зміни постачальника електричної енергії у межах території ліцензованої діяльності, виконує відповідний оператор системи розподілу. У відповідності до п. 4.3 Правил дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг. За вимогами п. 9.1.1 Розділу IX Кодексу комерційного обліку обмін даними між адміністратором комерційного обліку, постачальником послуг комерційного обліку та учасниками ринку здійснюється на договірних засадах у вигляді електронних документів.
Таким чином розрахунки за спожиту         відповідачем електроенергію проведені на підставі переданих у відповідності до наведених вимог показів приладу обліку від оператора системи розподілу - AT "Харківобленерго".
Договір між електропостачальником та споживачем укладається шляхом приєднання споживача до розробленого електропостачальником договору на умовах комерційної пропозиції, опублікованої електропостачальником. Публічний договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг розміщений на офіційному сайті ПрАТ "Харківенергозбут": zbutenergo.kharkov.ua.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі поданої відповідачем заяви-приєднання Товариство з обмеженою відповідальністю "Лозівський ковальсько-механічний завод" приєдналось до договору про постачання електричної енергії споживачу № 70726 від 01 травня 2019 року на умовах комерційної пропозиції постачальника № 4/32. Також, до заяви-приєднання до договору відповідачем надано інформацію щодо об`єктів споживача, що викладений у вигляді табличного переліку об`єктів. При цьому, сторонами було укладено додаткову угоду від 03 травня 2019 року до договору. Відповідно до п. 1.1. цієї додаткової угоди з метою удосконалення та поліпшення системи взаємовідносин щодо постачання електричної енергії споживачу, сторони домовились здійснювати електронний документообіг між постачальником та споживачем через систему електронного документообігу для віддаленого обслуговування споживачів (надалі – “Система ЕДО”). В подальшому, що підтверджується сторонами, з 01 грудня 2020 року сторонами було змінено комерційну пропозицію з № 4/32 на № 3 Ф-Р. 
   Таким чином, як правомірно зазначив суд першої інстанції, аналіз спірних  правовідносин між сторонами має бути здійснений на підставі: 1) договору про постачання електричної енергії споживачу № 70726 від 01 травня 2019 року; 2) додаткової угоди від 03 травня 2019 року до договору; 3) Комерційної пропозиції № 4/32 (в період з 01 травня 2019 року по 30 листопада 2020 року); 4) Комерційної пропозиції № 3 Ф-Р (в період з 01 грудня 2020 року).
    Відповідно до п. 2.1. Договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. Відповідно до п. 5.1. договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору. Відповідно до п. 5.3. Договору інформація про діючу ціну електричної енергії має бути розміщена на офіційному веб-сайті постачальника не пізніше ніж за 20 днів до початку її застосування із зазначенням порядку її формування. Відповідно до п. 5.4. Договору ціна електричної енергії має зазначатися постачальником у рахунках про оплату електричної енергії за цим договором, у тому числі у разі її зміни. Відповідно до п. 5.5. Договору розрахунковим періодом за цим договором зазначений у комерційній пропозиції та, як правило, становить календарний місяць, і відповідає розрахунковому періоду за договором споживача з оператором системи розподілу/передачі. Відповідно до п. 5.7. Договору оплата рахунка постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений в комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього договору.
Предметом судового розгляду відносно основної суми заборгованості  є період з січня  2022 року по червень 2022 року, відносно стягнення пені та відсотків річних  - несвоєчасна оплата  за грудень 2021, січень 2022 за період прострочення з 01.02.2022 по 23.02.2022. У зв`язку з цим, підлягає застосуванню Комерційна пропозиція № 3 Ф-Р.
Відповідно до п. 4 Комерційної пропозиції № 3 Ф-Р розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата електричної енергії здійснюється споживачем один раз за фактичний обсяг спожитої електричної енергії, визначений за показами розрахункових засобів обліку (або розрахунковим шляхом), на підставі виставленого рахунка споживачу, в якому зазначаються суми до сплати за спожиту електричну енергію. Відповідно до п. 5 Комерційної пропозиції № 3 Ф-Р рахунок за спожиту електричну енергію надається споживачу до 12 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим. Рахунок за спожиту електричну енергію має бути оплачений протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка споживачем. Відповідно до п. 4.3.3. додаткової угоди від 03 травня 2019 року споживач зобов`язаний протягом одного повного робочого дня після передачі електронного документу, отримати розрахункові документи і повідомлення за допомогою Системи ЕДО.     
    Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення        Цивільного кодексу України        з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то вонопідлягаєвиконанню у цей строк (термін).
    Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається  як на підставу своїх вимог  або заперечень.
     Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
     Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Статтею 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
   Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України,  достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
 Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
   Позивачем надано разом з позовною заявою рахунки за електричну енергію нараховану за договором в: - грудні 2021 року: до сплати 7     395     949,64 грн. з ПДВ  (сплачено повністю, але  частково з порушенням встановленого строку); - січні 2022 року: до сплати 7     927     909,04 грн. з ПДВ ; - лютому 2022 року: до сплати  4     904     385,12 грн. з ПДВ; - березні 2022 року: до сплати 2     145     555,84 грн. з ПДВ; - квітні 2022 року: до сплати 1     364     974,28 грн. з ПДВ; - травні 2022 року: до сплати 1     953     229,18 грн. з ПДВ; - червні 2022 року: до сплати 1     529     416,54 грн. з ПДВ. Загальна сума до сплати згідно зазначених рахунків за період з січня 2022  по  червень 2022 – 19     825     470,00 грн. з ПДВ. 
                                                                                                                        Згідно відомостей, що містяться у позовній заяві, та наданого розрахунку боргу, відповідачем було повністю сплачено заборгованість за грудень 2021, але з порушенням строку оплати - до 21.01.2022 та  частково сплачено заборгованість за січень 2022 року з порушенням  строку оплати до 21.02.2022 у сумі 700    000,00 грн. з ПДВ, що підтверджується платіжними дорученнями № 6596 від 13 травня 2022 року на суму 200  000,00 грн. та № 6653 від 01 червня 2022 року на суму 500  000,00 грн., які долучені до матеріалів справи. Станом на день розгляду справи строк для оплати зазначених рахунків згідно з Комерційною пропозицією № 3 Ф-Р є таким, що настав.
   Зважаючи на вищенаведені обставини та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи те, що відповідач в установленому Господарським процесуальним кодексом України порядку обставини щодо наявності у нього вищезазначеної заборгованості не спростував та не заперечує проти її наявності в апеляційній скарзі, доказів оплати спожитої електричної енергії за період з січня 2022 року по червень 2022 року (включно) у розмірі 19         125 470,00 грн. з ПДВ не надав, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що позовні в частині   стягнення з відповідача 19     125     470,00 грн. з ПДВ основного боргу за договором про постачання електричної енергії споживачу від 01 травня 2019 року № 70726 є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами і підлягають задоволенню.
      Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
     Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
   Оскільки, як зазначено вище, з матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що  останній  частково  сплачував вартість  отриманої  у спірному періоді електричної енергії за спірним Договором, із порушенням встановлених строків, він є боржником, який прострочив виконання відповідного грошового зобов`язанння.
     Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
   За частиною першою статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і   в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
    Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша та друга   статті 217 ГК України).
       За частиною першою  статті 230 Господарського кодексу України   штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
  Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 ГК ),  
     Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
      Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського  кодексу України  платник  грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової  ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. 
      Частиною 6 статті 232 Господарського  кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше  не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.
    Відповідно до статей  1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
      Укладеним сторонами Договором передбачена відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання за договором у вигляді пені. Відповідно до п. 8 Комерційної пропозиції № 3 Ф-Р, у разі порушення споживачем строків оплати електричної енергії, передбачених п. 5 та п. 4 даної комерційної пропозиції, постачальник має право провести нарахування за весь час прострочення, у тому числі за день оплати: пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюються нарахування, від суми боргу, за кожен день прострочення платежу. 
   Позивачем на підставі зазначених положень Договору правомірно нараховано пеню в розмірі 18460,44 грн. за прострочення оплати вартості отриманої у грудні 2021 та січні 2022 електроенергії з 01.02.22 по 23.02.22, розрахунок якої здійснений арифметично вірно, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про повне задоволення цієї частини позовних вимог. 
     Разом із цим колегія суддів враховує наступне.
    24.02.2022   Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022  було введено воєнний стан в України, який в подальшому був неодноразово продовжений.
     Згідно зі   статтею 1 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг"   НКРЕКП є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, що утворений Кабінетом Міністрів України. Регулятор є колегіальним органом, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
     Відповідно до пункту 1 частини 2  статті 17 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг"        НКРЕКП має право приймати рішення з питань, що належать до його компетенції, які є обов`язковими до виконання.
      НКРЕКП прийнято постанову "Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану" від 25.02.2022 №332.
     26.04.2022 постановою НКРЕКП №413 внесено зміни до постанови НКРЕКП №332, зокрема, доповнено пункт 16, згідно з яким передбачено зупинення нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до        Закону України "Про ринок електричної енергії", між учасниками ринку електричної енергії, на період військового стану.

     Як зазначено вище, пеня нарахована позивачем за несвоєчасну оплату отриманої електричної енергії у грудні 2021 та січні 2022  за період прострочення з 01.02.22 по 23.02.22, тобто за період до введення воєнного стану та до прийняття постанови НКРЕКП від 26.04.2022 №413, якою внесено зміни до постанови НКРЕКП №332.
          З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника  щодо того, що суд першої інстанції мав застосувати  вищенаведені положення до вимог щодо нарахування пені.
      Також колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо неправомірності застосування пені, в обгрунутванння яких він послався на те, що  стаття 536 Цивільного кодексу України застосовується   у правовідносинах між фізичними особами, а застосування пені в розмірі 20,3% річних не обґрунтовано умовами укладеного між сторонами Договору постачання електроенергії.
   Стаття 536 Цивільного кодексу України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки встановлює обов`язок боржника  зі  сплати ним за користування чужими грошовими коштами процентів, які  за своєю правовою природою є винагородою за користування чужими грошовими коштами, тобто платою за їх правомірне використання, в той час як за положеннями ст. 549 та ст. 625 Цивільного кодексу України пеня  та проценти  річних відносяться  до відповідальності за порушення грошового зобов`зання, тобто сплачуються за  неправомірне використання грошових коштів,  і при цьому порядок обчислення  пені передбачає нарахуванння її у  відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язанння за кожен день прострочення.
       Зазначена правова позиція щодо правової природи процентів, передбачених статтею 536 Цивільного кодексу України, узгоджується  з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.02.20 у справі  № 912/1120/16 та від 05.04.23 у справі  № 910/4518/16.
      Як зазначено вище, розмір пені обчислено у відповідності до п. 8 Комерційної пропозиції № 3 Ф-Р, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюються нарахування, від суми боргу, за кожен день прострочення платежу, а не виходячи з  20,3%річних, на що безпідставно послався скаржник.
   Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
    На підставі наведеної норми позивачем правомірно нараховано за прострочення оплати  вартості отриманої електричної енергії у грудні 2021 та січні 2022  3% річних в сумі 2769,10 грн. за період з 01.02.22 по 23.02.22.
     Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неврахування судом  форс-мажорних обставин, які полягали у введенні  на території України воєнного стану, як на обставини, що унеможливили виконання  відповідачем   договірного зобов`язання в цілому та є підставою  для звільнення його від відповідальності, з огляду на наступне.
     Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
     Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
     Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
   Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
     Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
      Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
28 лютого ТПП повідомила, що на підставі ст. 14, 14-1 Закону України “Про торгово-промислові палати в Україні” від 02.12.1997 № 671/97-ВР та інших документів вона засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) – військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05:30 ранку 24.02.2022 строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”. Для засвідчення форс-мажорних обставин ТПП підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності.
       Пунктом 12.1. Договору передбачено, що у випадку настання  форс-мажорних обставин сторони звільняються  від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх зобов`язань, якщо це є наслідком непереборної сили, а п. 12.4. Договору встановлено обов`язок з негайного повідомленння про такі обставини із надсиланням протягом 14 днів підтверджуючих документів  щодо їх  настання відповідно до законодавства.
     Згідно з п. 12.5 Договору,  виникнення форс-мажорних обставин не є підставою для відмови  Споживача  від сплати  Постачальнику  за послуги, які були надані до їх виникнення.
        Згідно зі сталою практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною в постановах від 01.06.21  у справі №  910/9258/20, від 21.07.21  у справі № 912/3323/20, від 20.10.21  у справі № 911/3067/20, від 08.07.21  у справі №  910/8040/20, від 31.08.22 у справі № 910/15264/21,  від 25.01.22 у справі №  904/3886/21, від 31.08.22 у справі № 910/15264/21, сама  по собі обставина непереборної сили (форс-мажору), навіть підтверджена сертифікатом ТПП, не є безумовною підставою для звільнення  від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки за змістом наведених положень законодавства не має преюдиціального характеру (заздалегідь встановленого) та  для її застосування в якості підстави для такого звільнення  має бути наявним причинно–наслідковий зв`язок  між відповідною непереборною обставиною (подією) і неможливістю виконання зобов`язання  у спірних правовідносинах, тобто, що дана обставина безпосередньо вплинула на можливість своєчасного виконання певних зобов`язань. 
      При цьому колегія суддів наголошує, що, Верховний Суд неодноразово зазначав, що одне лише передбачене законом віднесення введення воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що відповідна обставина унеможливлює виконання конкретного договору (постанови Верховного Суду  у складі Касаційного господарського суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20 (п.40), від 03.08.2022 у справі №914/374/21 (п.99),постанова Великої палати Верховного Суду від 10.11.22 №  990/115/22.
      Зважаючи на це, колегія суддів відхиляє  посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин як підстави звільнення його від відповідальності, які полягали у введенні на території України воєнного стану, з огляду на те, що вказана обставина сама по собі, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов договору, оскільки не має  преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру, а необхідною умовою їх застосування є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили, в той час як відповідач не довів, як пов`язані з введенням воєнного стану в Україні обставини  безпосередньо вплинули на виконання ним зобов`язань за Договором, враховуючи при цьому, що лише частина основного боргу виникла у період після введення воєнного стану, а саме  з березня по червень 2022 року, а період простроченнння, за яким позивачем  нараховано пеню  та 3% річних –з 1 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року мав місце до ведення воєнного стану, й відповідно стосується  заборгованості, яка виникла до зазначеної обставини.
    Крім цього відсутні докази повідомлення відповідачем позивача  про настання форс-мажорних обставин в порядку, передбаченому п. 12.4 Договору.
      При цьому колегія суддів зауважує, що саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.
     Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у п.5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21).
     Аналогічний підхід міститися в узагальнених нормах європейського звичаєвого права. 
      Так, у Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч.3 ст.7.1.7 "Непереборна сила (форс-мажор)" вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона яка не виконала дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права (ст.8.108(3)), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення.   
      Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи за відсутності належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судових засідань, що призвело до позбавлення відповідача надати відзив  на позов та докази  в обгрунтуванння своїх заперечень та, як наслідок, до прийняття необґрунтованого рішення.
     Як правомірно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, відповідач відзиву на позовну заяву не подав, про відкриття позовного провадження був повідомлений належним чином шляхом скерування судової кореспонденції за адресою, вказаною у позовній заяві позивачем, та яка відповідає відомостям про місцезнаходження відповідача, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. До суду        першої інстанції поштовою установою було повернуто судову кореспонденцію із відміткою по даті складання 13 жовтня 2022 року щодо причин невручення судової кореспонденції:          “адресат відсутній за вказаною адресою” (трек-номер 6102271488423). Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, відповідач мав можливість скористатися своїм правом на подання відзиву на позовну заяву до 28 жовтня 2022 року (включно).
У відповідності до     статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - документ у паперовій або електронній формі, що сформований програмним забезпеченням Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за зазначеним заявником критерієм пошуку та містить відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі. Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру (стаття 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"). Відповідно до пункту 10 частини 2  статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", місцезнаходження юридичної особи належить до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Як унормовано частиною 1, 2, 4    статті 10 вказаного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах. Таким чином, відомості про місцезнаходження Відповідача, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, є офіційним та достовірним підтвердженням зазначеної інформації.
      Верховний Суд неодноразово висловлював (підтримував) позицію, за якою        листи, що повернулися з відмітками: "адресат відсутній»,   «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.
         Так в постанові Верховного Суду  у складі Касаційного господарського суду  від 28.01.19 у справі №   915/1015/16 зазначено наступну правову позицію.
           Відповідно до п. 4 ч. 6   ст. 242 ГПК України    днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
           За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених        постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема,     закінчення встановленого строку зберігання,відсутністю адресата.
              Відповідно до частин 3, 7  статті 120 ГПК        виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
           Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
            У     постановах від 14.08.2020      у справі № 904/2284/19 та від 13.01.2020      у справі № 910/6673/19 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив: «у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі».                                                                                
         Також колегія суддів враховує правову позицію       Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ухвалою суду від 03 жовтня 2022 року, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд першої інстанції правомірно вважав  за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, відповідно до частини 9   статті 165 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, судом було всіма можливими заходами здійснено з`ясування і офіційної електронної адреси відповідача, зокрема протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 31 жовтня 2022 року було зобов`язано позивача надати ці відомості задля можливості скерувати поштову кореспонденцію на офіційну електронну адресу відповідача.  
            При цьому колегія суддів зауважує, що підготовчі засідання відкладалось 7 разів.  
Суд першої інстанції правомірно зазначив, що строки розгляду справи в порядку загального позовного провадження врегулювані розділом ІІІ ГПК України. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. В свою чергу, відповідно до ч. 1, 2 ст. 195 ГПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. 
Відповідно до      статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). 
Водночас,       Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року за     № 64/2022, затвердженого     Законом України від 24 лютого 2022 року     № 212-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої       статті 106 Конституції України,   Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який в подальшому був неодноразово продовжений.
У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, необхідністю з`ясування офіційної електронної адреси відповідача, суд першої інстанції був вимушений з об`єктивних причин вийти за межі строку, встановленого  ст. 177, 195 Господарського процесуального кодексу України, який в даному випадку не є розумним. 
      Крім цього відповідачем в апеляційній скарзі не наведено жодних заперечень чи доказів, які б спростовували позовні вимоги, і які, як він послався в апеляційній скарзі, відповідач був позбавлений права надати суду першої інстанції через неотримання ухвал суду. 
     З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим  колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  у зв`язку з чим підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
      Керуючись статтями  статтею 269, пунктом 1  статті 275, статтею 276, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

    Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю “Лозівський ковальсько-механічний завод”  залишити без задоволення.
    Рішення    господарського суду Харківської області від 20.02.23 у справі № 922/1382/22 залишити без змін.
   Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України. 
      Повний текст постанови складено 22.05.23.

Головуючий суддя                                                                    І.В. Тарасова

Суддя                                                                                           Я.О. Білоусова  

Суддя                                                                                           О.А. Пуль