Постанова
Іменем України                                
28 червня 2023 року
м. Київ
справа № 357/9241/21
провадження № 61-12927св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Друга білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, Приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма «Світанок»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2022 року під головуванням судді Бебешко М. М. та постанову Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року у складі колегії суддів Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. 0., Яворського М. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Друга білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, Приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма «Світанок» про встановлення факту проживання однією сім`єю та зміну черговості права на спадкування,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 в період з червня 2007 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , по день його смерті, у квартирі АДРЕСА_1 , де йому належало на праві власності на момент смерті 1/3 частини всього будинку; змінити черговість одержання права на спадкування для ОСОБА_1 після смерті            ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , включивши її до кола спадкоємців першої черги за законом.
В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , з яким вона прожила однією сім`єю без реєстрації шлюбу більше 14 років. В квітні            2021 року вона звернулася до нотаріальної контори з підстав оформлення спадщини, однак отримала роз`яснення від нотаріуса про відсутність доказів родинних або інших відносин між нею та померлим і рекомендацію звернутися до суду для встановлення відповідного факту.
Позивач вказувала, що з 2000 року вона знала ОСОБА_4 як сусіда, а 07 липня 2006 року вона познайомилася з ОСОБА_4 в близьких стосунках, через рік він наполіг на тому, щоб вона переїхала до нього, і з червня 2007 року вона до дня його смерті проживала разом з ним в кв. АДРЕСА_1 . У період першого шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_3 в останніх народився син - ОСОБА_2 , який приходив до батька, вони мирно спілкувалися між собою, по можливості допомагали. Між позивачем та ОСОБА_4 уклалася дружня сім`я, він увійшов до її родини як чоловік і батько для її дітей, яких вони спільно виховували, також її сприймали як дружину ОСОБА_4 їхні батьки, сусіди, знайомі, вони постійно були присутні майже на всіх святах у батьків, разом похрестили дітей і стали кумами багатьом друзям. Вони вели спільне господарство, нею сплачувались комунальні рахунки з 2010 року до теперішнього часу, за її кошти придбані спільні речі (побутова техніка, меблі), за спільне життя зробили разом два ремонти. Крім того, з червня 2007 року ОСОБА_4 вже був на пенсії, так як йому не вистачало років, чоловік отримував її в мінімальному розмірі, в той час як ОСОБА_6 отримувала достатнє грошове забезпечення і її заробітку вистачало для проживання всією сім`єю. ОСОБА_4 після виходу на пенсію не працював, займався домашнім господарством та вихованням дітей. На час початку життя однією сім`єю           ОСОБА_4 мав хронічну ниркову недостатність та гіпертонічну хворобу, яка прогресувала, тому йому потрібен був систематичний догляд, який вона з дітьми йому надавали. Після 2010 року ОСОБА_4 частіше звертався до лікарні, в нього діагностували ряд хвороб, вона навчилася сама ставити чоловіку крапельниці, робити ін`єкції, оскільки він не бажав йти до лікарні, а наприкінці 2020 року ОСОБА_4 захворів на COVID-19 і помер у медичному закладі. На даний час вона з дітьми продовжує проживати за адресою в квартирі, що належить спадкодавцю, сплачує всі витрати, пов`язані з утриманням будинку та комунальними послугами, їздить на дачу для підтримання її в справному стані. В неї знаходяться правовстановлюючі документи ОСОБА_4 на нерухоме майно.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області рішенням від 23 червня            2022 року у задоволенні позову відмовив.
Київський апеляційний суд постановою від 26 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишив без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня              2022 року залишив без змін.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_4 з червня 2007 року до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Показання свідків щодо проживання позивача із спадкоємцем однією сім`єю, наявність спільних фотографій, підтвердження сусідами факту спільного проживання зазначеного в акті від 25 червня 2021 року № 140/5, наявність 8 квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, з яких дві датовані після смерті ОСОБА_4 , не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України.
Крім того, оцінюючи наданий позивачем доказ у вигляді матеріалів перевірки Білоцерківського РУП ГУ НПУ в Київській області, суд першої інстанції встановив, що до функцій поліції не входить перевірка фактів проживання громадян, а посилання на Інструкцію з організації діяльності дільничних офіцерів поліції та поліцейських офіцерів громад, затверджену наказом МВС України від 28 липня 2017 року № 650 та статтю 197 КУпАП є необґрунтованими, оскільки згідно з вимогами пункту 4 частини п`ятої розділу IV вказаної Інструкції, до повноважень дільничних офіцерів поліції входить лише здійснення перевірок за місцем проживання громадян - власників мисливської вогнепальної зброї, спеціальних засобів із метою забезпечення дотримання ними встановлених правил її зберігання та використання, що не є предметом даного позову, а стаття 197 КУпАП лише регламентує адміністративну відповідальність за проживання без реєстрації, при цьому повноваження по складанню протоколу про відповідне адміністративне правопорушення покладене статтею 255 КУпАП на посадові особи, уповноважені на те виконавчими комітетами (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчими органами, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад, а також на посадові особи, уповноважені на те місцевими державними адміністраціями.
Довідка про доходи від 08 червня 2021 року № 91, в якій зазначено фактичний заробіток ОСОБА_6 за 2020 рік, підтверджує лише наявність доходів                  ОСОБА_6 за певний період, однак не доводить витрачання даних доходів на ведення спільного господарства з ОСОБА_4 .
У справі, яка переглядається, встановлено, що померлий ОСОБА_4 дійсно мав деякі хвороби, проте матеріали не містять та позивачем не надано належних, допустимих письмових (медичних) доказів (медичну довідку тощо) на підтвердження перебування спадкодавця ОСОБА_4 у безпорадному стані та неможливості здійснення догляду за собою, тому немає підстав для задоволення вимоги про зміну черговості права на спадкування.
Апеляційний суд врахував, що позовна вимога про зміну черговості права на спадкування з четвертої черги на першу є похідною від вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю, в задоволенні якої суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив.
Разом з тим суд апеляційної інстанції зазначив, що розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки позивачем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої' інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, клопотань про поновлення строку для прийняття нових доказів та клопотань про прийняття нових доказів не заявлено, суд апеляційної інстанції на підставі частини третьої статті 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи як належні та допустимі докази та надати їм відповідну оцінку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
В грудні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня            2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Заявник вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19. Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази.
Разом з тим касаційна скарга мотивована тим, що суд не мотивував відхилення пояснень свідків. Всі свідки зазначили, що ОСОБА_4 спільно з молодою жінкою проживав у своєму будинку однією сім`єю і з її дітьми та вів спільне господарство. ОСОБА_4 виховував дітей ОСОБА_6 як їх рідний батько. ОСОБА_6 брала участь у догляді матері та батька ОСОБА_4 . Також, позивач матеріально забезпечувала, піклувалася та надавала іншу допомогу своєму чоловіку. Разом всі члени сім`ї проводили неодноразово самостійно ремонти в квартирі, перебудували паркан біля будинку та перекрили на ньому дах.
Крім того, суд апеляційної інстанції помилково не врахував докази у вигляді квитанцій за житлово-комунальні послуги, про які позивач заявляла та представляла на огляд в суді першої інстанції, з підстав не подання цих доказів до суду першої інстанції.
Відзив на касаційну скаргу
У березні 2023 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Зазначає, що позивачем не надано доказів, що у неї та ОСОБА_4 наявний спільний бюджет, були спільні витрати та вони вели спільне господарство і побут. Крім того, позивач не надала доказів того, що ОСОБА_4 через похилий вік та стан здоров`я потребував стороннього догляду, який вона йому надавала.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 13 лютого 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про долучення доказів до матеріалів справи.
Справа № 357/9241/21 надійшла до Верховного Суду 07 березня 2023 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: кв. АДРЕСА_2 , з 01 червня 2016 року.
ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_3 
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З копії спадкової справи № 292/2021 до майна померлого ОСОБА_4 , вбачається, що 12 травня 2021 року з заявою про прийняття спадщини звернувся син              ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , 16 квітня 2021 року - ОСОБА_6 . ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . 25 жовтня 2018 року ОСОБА_4 складено заповіт, яким належну йому земельну ділянку розташовану у Пінчуківській сільській раді Васильківського району Київської області                   ОСОБА_4 заповів Приватному сільськогосподарському підприємству «Агрофірма «Світанок».
16 квітня 2021 року державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області надано роз`яснення ОСОБА_6 на звернення щодо прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , що оскільки доказів родинних та інших відносин зі спадкодавцем нею не надано, рекомендовано звернутися до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин.
В матеріалах справи міститься фототаблиця з роздрукованими 28 фотографіями, на яких зображені ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 , а також разом з                   ОСОБА_4 , дітьми та іншими особами, з датами рукописним текстом за період часу з 22 грудня 2006 року до 22 вересня 2020 року.
Згідно з копією листа Білоцерківського РП ГУНП в Київській області від 30 червня 2021 року в ході перевірки місця проживання ОСОБА_6 , остання дійсно проживає за адресою: кв. АДРЕСА_1 ; зі слів ОСОБА_7 , яка є рідною дочкою ОСОБА_1 , стало відомо, що проживає разом з матір`ю ОСОБА_6 та дядьком ОСОБА_8 в даному будинку з 2007 року до теперішнього часу; також ОСОБА_6 надала відповідні документи, що підтверджує факт проживання даних осіб.
З копії пояснення ОСОБА_7 від 29 червня 2021 року, відібраного працівником Білоцерківського РП ГУНП в Київській області встановлено, що вона дійсно проживає за вказаною адресою разом з матір`ю ОСОБА_6 та дядьком ОСОБА_8 з 2007 (виправлено з 2006) року до теперішнього часу.
Відповідно до копії акта № 140/5 про фактичне проживання, складеного в присутності мешканців будинків № 16 , № 7 , № 6-а , 25 червня 2021 року вказані особи були присутні при огляді будинку АДРЕСА_3 на предмет виявлення факту проживання без реєстрації ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 ; зі слів власника будинку № 9 та сусідів стало відомо, що вказані громадяни фактично проживали в даному приміщенні з червня 2007 року до теперішнього часу; акт складено виключно для пред`явлення в органи соціального захисту населення та/або Пенсійного фонду України; акт засвідчено начальником КП БМР ЖЕК № 1.
За змістом копії довідки про доходи від 08 червня 2021 року, виданої Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, ОСОБА_1 працює на посаді головного спеціаліста і загальна сума її доходу за 2020 рік склала 156 960,80 грн.
В матеріалах справи є копія виписки з медичної карти ОСОБА_4 від 02 липня 2021 року з коротким анамнезом з 2014 року та дублікати квитанцій про сплату ОСОБА_6 комунальних послуг (газопостачання, телекомунікаційні послуги, абонплата, електроенергія) за окремі періоди 2017-2021 років; на двох з наданих квитанцій (жовтень 2017 року та квітень 2021 року) зазначено адресу надання послуги: кв. АДРЕСА_1 .
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом із тим, нормою статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведені вище правові висновки суду узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі №127/11013/17,                 від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі              № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня             2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року                       № 757/8786/15-ц.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.
В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).
Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, з урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши надані докази, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_10 з червня 2007 року до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
При цьому суди обґрунтовано зазначили, що показання свідків щодо проживання позивача із спадкоємцем однією сім`єю, наявність спільних фотографій, акт                       від 25 червня 2021 року № 140/5, квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, з яких дві датовані після смерті ОСОБА_4 , не є достатніми доказами для встановлення факту проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_4 .
Доводи касаційної скарги про те, що суд не мотивував відхилення пояснень свідків є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав правильну правову оцінку показанням свідків при встановленні факту проживання однією сім`єю.
Щодо зміни черговості на спадкування
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).
Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом. Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.
На зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.
За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця;                     3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Такий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 753/10668/19, від 20 вересня 2022 року у справі № 372/3988/20-ц.
Судом першої інстанції досліджено медичні документи ОСОБА_4 , а саме виписку з медичної карти амбулаторного хворого від 02 липня 2021 року, та встановлено, що останній звертався за медичною допомогою 02 вересня 2014 року до лікаря терапевта, після чого з 02 вересня 2014 року до 15 вересня 2014 року перебував на стаціонарному лікуванні в денному стаціонарі; 08 грудня 2016 року до лікаря травматолога з діагнозом «Забій правої половини грудної клітки»; 31 жовтня             2017 року до лікаря травматолога; 06 квітня 2018 року до сімейного лікаря; 28 грудня 2020 року - 29 грудня 2020 року до сімейного лікаря з діагнозом «Гострий обструктивний бронхіт», 10 березня 2021 року - 11 березня 2021 року з діагнозом «COVID-19, гостра респіраторна хвороба, двобічна пневмонія».
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не доведено належними та достовірними доказами наявність юридичних фактів, за наявності яких у неї могло виникнути право на спадкування за першою чергою, зокрема здійснення протягом тривалого часу опіки над спадкодавцем, його матеріального забезпечення та надання іншої допомоги, а також перебування спадкодавця у безпорадному стані.
Надані позивачем докази не містять відомостей про безпорадний стан                  ОСОБА_4 та неможливість останнього самостійно здійснювати догляд за собою та задовольняти побутові потреби. При цьому періодичне звернення до лікарів та перебування ОСОБА_4 на лікуванні не свідчить про його безпорадний стан у розумінні частини другої статті 1259 ЦК України.
Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій узгоджуються з висновком, викладеним у зазначеній постанові Верховного Суду. При цьому у наведеній справі, Верховний Суд скасував постанову суду апеляційної інстанції та залишив рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, зокрема, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, в силі.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (зокрема, рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, № 303-А, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
З огляду на приписи статті 400 ЦПК України колегією суддів не приймаються до уваги доводи касаційної скарги про те, що: всі свідки зазначили, що ОСОБА_4 спільно з молодою жінкою проживав у своєму будинку однією сім`єю і з її дітьми та вів спільне господарство; ОСОБА_4 виховував дітей ОСОБА_1 як їх рідний батько; ОСОБА_1 брала участь у догляді матері та батька ОСОБА_4 ; позивач матеріально забезпечувала, піклувалася та надавала іншу допомогу своєму чоловіку; разом всі члени сім`ї проводили неодноразово самостійно ремонти в квартирі, перебудували паркан біля будинку та перекрили на ньому дах.
Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково не врахував докази у вигляді квитанцій за житлово-комунальні послуги, з підстав не подання цих доказів до суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки, як правильно зазначив апеляційний суд, позивачем не надано доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, клопотань про поновлення строку для прийняття нових доказів та клопотань про прийняття нових доказів не заявлено, тому суд апеляційної інстанції на підставі частини третьої статті 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи як належні та допустимі докази та надати їм відповідну оцінку.
Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня           2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| Є. В. Петров