ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 604/912/22	Головуючий у 1-й інстанції Сіянко В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/311/23 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Бершадська Г. В., Шевчук Г. М., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
апелянта - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 604//912/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2022 року (ухвалене суддею Сіянко В.М.) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстроване місце проживання відповідачки, яка з червня 2017 року не проживає в квартирі. Крім того, відповідачка не сплачує комунальні платежі на утримання житла та квартирою не цікавиться. Вказані обставини створюють позивачу, як власнику житла, перешкоди у здійсненні його права користування і розпорядження житлом. Також перешкод в користуванні жилим приміщення ні позивач, ні інші члени сім`ї, відповідачці не чинять.
У зв`язку з наведеним просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Заочним рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка втратила право користування квартирою, оскільки остання не є членом сім`ї апелянта. Також, відповідачка добровільно виселилась з квартири та не проживає у ній понад один рік.
У зв`язку з наведеним просить рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.
В судовому засіданні апелянта ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.
Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.
У тому випадку, якщо зазначено, що «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою. Підстав для відкладення, нового повідомлення, немає.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серія НОМЕР_1 від 30 липня 2009 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24238926 від 03 листопада 2009 року (а.с.11-12).
З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих осіб, виданої виконавчим комітетом Підволочиської селищної ради №1094 від 19 серпня 2022 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 (заявник), ОСОБА_4 (колишня дружина), ОСОБА_5 (донька), ОСОБА_6 (донька) (а.с.13).
Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2019 року у справі №604/596/19, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 12 лютого 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Підволочиського районного управління юстиції у Тернопільській області (а.с.7).
Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2021 року у справі №604/441/21, позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав щодо її дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на дітей, в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 квітня 2021 року, і продовжувати до досягнення дітьми повноліття.
Також у вказаному рішенні суду досліджувався висновок органу опіки, піклування Підволочиської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав від 09 липня 2021 № 05-885/18-11, з якого вбачається, що мати ОСОБА_4 з дітьми не проживає, діти перебувають на утриманні та вихованні батька ОСОБА_1 (а.с. 5-6).
Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , складених 17 грудня 2021 року та 28 квітня 2022 року депутатом Підволочиської селищної ради М.Кузьмін вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована за вказаною адресою. З червня 2017 року у вказаному господарстві не проживає (а.с. 14, 16).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно із частиною другою, третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
За статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
У статті 162 ЖК України вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Отже, право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
За статтею 7 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
За частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
За частиною першою статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з частинами першою, другою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Таким чином, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд приймає до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважає на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє його права користування займаним приміщенням.
Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 вселилася у спірну квартиру зі згоди її власника - ОСОБА_1 та проживала у ньому як член її сім`ї, дружина.
Спір у даній справі з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - ОСОБА_1 квартира належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя - ОСОБА_4 вселилася до цієї квартири, як член сім`ї власника і продовжує мати право користуватися нею і після розірвання шлюбу з позивачем та припинення сімейних відносин. При цьому не бажаючи проживати в одній квартирі з колишнім чоловіком, ОСОБА_4 виїхала з неї.
Факт не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі понад один рік підтверджується рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2021 року у справі №604/441/21, актами обстеження матеріально-побутових умов проживання від 17 грудня 2021 року, 28 квітня 2022 року.
Суд першої інстанції помилково не брав до уваги вказані акти обстеження, оскільки такі документи складено уповноваженими особами та у належній формі.
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять відомостей щодо створення позивачем буд-яких перешкод відповідачці у користуванні спірною квартирою.
Також колегія суддів враховує вимоги ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та вважає, що припинення права користування відповідачки спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивач, у зв`язку із збереженням за ОСОБА_4 право користування належним їм житловим будинком та реєстрації її проживання у спірному будинку, позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, можливості отримувати житлові соціальні пільги та вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб.
Відповідачка втратила право користування квартирою, оскільки вона вже не є членом сім`ї власників будинку, понад рік не проживає у спірній квартирі, виселившись з неї добровільно та не маючи наміру проживати в ній.
За правилами частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Абзацами 5 та 11 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Отже реєстрація місця проживання фізичної особи має бути здійснена саме за місцем де вона фактично проживає постійно або тимчасово. Судом встановлено, що відповідачка не проживає у спірній квартирі, а тому збереження права на проживання у ній лише з метою збереження реєстрації місця проживання не відповідає вимогам чинного законодавства.
Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка тривалий час не проживає у спірному будинку та за якою лише збережено реєстрацію місця свого проживання у спірній квартирі.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог не відповідає обставинам справи та вимогам матеріального права.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і ухвалення нового, яким позовну заяву слід задовольнити.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Із квитанції № 71 від 12 вересня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 за подачу позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 992.00 грн. (а.с.1).
Із квитанцій № 61 від 24 лютого 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 за апеляційний розгляд даної справи сплатив судовий збір у розмірі 1488.60 грн.
За таких обставин з відповідачки слід стягнути на користь позивача 2480.60 грн. судового збору за розгляд даної справи.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.
Заочне рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2022 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за розгляд даної справи у розмірі 2480 (дві тисячі вісімдесят) гривень 60 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови - 13 квітня 2023 року.

Реквізити учасників:
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Головуючий 
Судді