ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 752/22717/19
провадження № 51-2863км22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                      ОСОБА_4 ,
прокурора                                                           ОСОБА_5 ,
захисника                                                           ОСОБА_6 ,
засудженого                                                       ОСОБА_7 ,
потерпілого                                                        ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 рокув кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100010007675 від 11 вересня 2019 року, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Рашівка Гадяцького району Полтавської області та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року  ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6 800 грн без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Вирішено питання щодо судових витрат і речових доказів.
Як визнав установленим суд, 10 вересня 2019 року приблизно о 15:40 ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Chevrolet Aveo» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на вулиці Саксаганського в напрямку від вулиці Великої Васильківської в м. Києві в п`ятій смузі руху по сухому, чистому дорожньому покриттю, виконуючи маневр лівого повороту на регульованому перехресті вулиць Саксаганського - Антоновича, в порушення п. п. 2.3 «б», 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, відповідно не зреагував на зміну дорожньої обстановки, не переконався, що виконання маневру буде безпечним, не дав дорогу пішоходу, виїхав на регульований пішохідний перехід, де передньою частиною свого транспортного засобу здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який на зелений сигнал світлофора переходив проїзну частину вулиці Антоновича. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Київський апеляційний суд вироком від 21 липня 2022 року скасував вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та постановив новий вирок, яким призначив йому покарання у виді штрафу в розмірі чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6 800 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
У решті вирок залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений просить вирок апеляційного суду змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного додаткового покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, виключити з рішення апеляційного суду призначення додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Вважає, що рішення є необґрунтованим, оскільки суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки конкретним обставинам справи і даним про його особу та безпідставно скасував вирок місцевого суду в частині призначеного додаткового покарання. Стверджує, що районний суд зробив правильний висновок не застосовувати до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Просить врахувати, що він працює водієм і ця робота є єдиним джерелом заробітку для нього та його родини. Зазначає, що на користь потерпілого ОСОБА_8 перерахував гроші на відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн, однак потерпілий відмовився їх отримувати.
Засудженим до касаційного суду також подано клопотання про його звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, яке він мотивує тим, що на час касаційного розгляду з моменту вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, минув передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК трирічний строк.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу та клопотання і просили їх задовольнити.
Прокурор і потерпілий заперечували проти задоволення касаційної скарги та клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК і просили вирок апеляційного суду залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки місцевого суду щодо обґрунтованості засудження  ОСОБА_7 і кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 286 КК, а також вид та розмір призначеного йому основного покарання у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.
Доводи засудженого, наведені ним у касаційній скарзі, щодо невідповідності призначеного судом апеляційної інстанції додаткового покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК,які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з положеннями ст. 414 КПКневідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Санкція ч. 1 ст. 286 КК (в редакції Закону України № 586-VI від 24 вересня  2008 року) надавала можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати цього покарання до особи. 
Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, їх наслідків тощо.
Частиною 1 ст. 420 КПКвстановлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Переглядаючи це кримінальне провадження в апеляційному порядку за скаргою прокурора, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність рішення суду першої інстанції щодо не призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Такий висновок апеляційний суд зробив з урахуванням того, що суд першої інстанції недостатньо врахував те, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в простій дорожній обстановці знехтував, проігнорував і допустив грубе порушення вимог правил дорожнього руху, створивши реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху, а саме виїхав на регульований пішохідний перехід, де здійснив наїзд на потерпілого, який переходив дорогу на зелений сигнал світлофору, спричинивши йому тілесні ушкодження середньої тяжкості, які призвели до лікування та відновлення звичного і повноцінного способу життєдіяльності потерпілого.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, призначаючи додаткове покарання  ОСОБА_7 , урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дані про його особу, а саме, що  ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні малолітню дитину. Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав щире каяття, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено, а такожврахував інші обставини, зокрема й ті, на які посилається засуджений у своїй касаційній скарзі, та дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_7 мінімального строку додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а саме на строк 1 рік, вказавши переконливі аргументи та підстави для ухвалення такого рішення. 
На думку колегії суддів касаційної інстанції, такі висновки суду апеляційної інстанції з урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження відповідають принципам індивідуалізації та справедливості призначення додаткового покарання.
Також колегія суддів зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність пов`язана з користуванням таким правом є їх роботою та джерелом засобів для існування тощо. Ці обставини потребують врахування з точки зору більш виваженого підходу до аспектів призначення покарання, однак не вказують на неможливість застосування такого додаткового покарання. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 грубо порушив правила дорожнього руху, що призвело до наслідків у виді спричинення потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості. За таких обставин посилання в касаційній скарзі на те, що для засудженого керування транспортним засобом є єдиним джерелом для існування, не може бути достатньою підставою для не застосування до нього такого додаткового покарання. Крім того, у матеріалах провадження відсутні будь-які дані про те, що ОСОБА_7 працює водієм, і таких даних ним не було надано в суді касаційної інстанції.
З огляду на викладене, переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків щодо правильності призначення покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Призначене судом апеляційної інстанції засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Що стосується доводів, викладених у клопотанні засудженого, про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності на час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції, то колегія зазначає про таке.      
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК, 10 вересня 2019 року.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК, відповідно до ст. 12 КК віднесено до нетяжких злочинів.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі. 
Особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі 
ст. 49 КК у суді касаційної інстанції в порядку ст. 440 КПК за умов, якщо  на день перегляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, тобто до набрання вироком суду першої інстанції законної сили, закінчились строки давності притягнення такої особи до кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року  щодо ОСОБА_7 переглядався в суді апеляційної інстанції 21 липня 2022 року.
Отже, на час розгляду кримінального провадження 21 липня 2022 року апеляційним судом зазначені строки давності притягнення ОСОБА_7 до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, а саме три роки не минули. 
Таким чином, підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності суд не вбачає, а тому клопотання засудженого є безпідставним.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й всебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК, не встановлено.
Ураховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги засудженого не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 рокущодо  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Постанова є остаточною  та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                         ОСОБА_3