ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року 
м. Київ

справа № 640/11317/20
адміністративне провадження № К/9901/6130/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Ханової Р.Ф.,

секретар судового засідання Драга Р.В.

за участю:
представників позивача: Мальцевої Г.Ю., Кондратенко Т.М., 
представника відповідача Франчука Я.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу №640/11317/20 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Досвід 2002» до Офісу великих платників податків Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, касаційне провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Офісу великих платників податків Державної податкової служби на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2020 (головуючий суддя Катющенко В.П.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021 (головуючий суддя Василенко Я.М., судді: Ганечко О.М., Кузьменко В.В.),  

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Досвід 2002» звернулось до адміністративного суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.02.2020: №0000494504 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 16' 968' 161,25грн; №0000514504 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток на 15' 934' 506,25грн; №0000504504 про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість за грудень 2018 року на 589077,00грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від  26.01.2021, адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Офіс великих платників податків Державної податкової служби звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.  

Ухвалою Верховного Суду від 15.03.2021 відкрито касаційне провадження у справі №640/11317/20 за касаційною скаргою Офісу великих платників податків Державної податкової служби. 

Ухвалою суду від 14.06.2023 касаційний розгляд справи призначено у судовому засіданні на 27.06.2023.

Позивач подав відзив на касаційну скаргу податкового органу. Також, до суду надійшли додаткові пояснення позивача.

У судовому засіданні представником відповідача підтримано доводи касаційної скарги.

Поряд з цим, представник позивача підтримав доводи Товариства, викладені у відзиві на касаційну скаргу податкового органу. Також, представником позивача заявлено клопотання про закриття касаційного провадження, з огляду на відсутність підстав для такого відкриття. 

Переглянувши заявлене представником позивача клопотання, суд, порадившись на місці, вирішив надати оцінку такому клопотанню у нарадчій кімнаті з урахуванням встановлених у цій справі обставин та доводів сторін.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховним Судом проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Поряд з цим, Суд надавши оцінку заявленому представником позивача клопотанню про закриття касаційного провадження у справі, не вбачає правових підстав клопотання задовольнити, оскільки підставою для відкриття провадження у цій справі є доводи податкового органу щодо неправильного застосування  судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, й наведення ним підстав касаційного оскарження потребує ретельної перевірки, що не може бути здійснено на стадії вирішення питання про відкриття касаційного провадження, а саме, застосування їх судами в оскаржуваних судових рішеннях у подібних правовідносинах. Натомість позивач, обґрунтовуючи заявлене клопотання, посилається на відмінні, ніж у цій справі, фактичні обставини.

Верховний Суд у справі, що розглядається, з`ясував наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, у період з 17.07.2019 по 19.11.2019 посадовими особами Офісу великих платників податків ДПС проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Досвід 2002" з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ "Проектний інститут Будстальконструкція" за період з 01.09.2018 по 31.12.2018, з ТОВ "Інвестбуд Регіон-Сервіс" за період з 01.05.2018 по 31.10.2018, з ТОВ "Птеро Сервіс" за період з 01.11.2018 по 30.11.2018, за результатами якої складено акт від 26.11.2019 № 599/28-10-45-02/32251657 (том 1 а.с. 48-171).

Актом перевірки зафіксовано порушення ТОВ "Досвід 2002":

пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, п. 5 П(С)БО 15 "Дохід", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153, п. 5 П(С)БО 11 "Зобов`язання", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 № 20, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.02.2000 за № 85/4306, що призвело до заниження податку на прибуток в сумі 12747245,00грн, в тому числі по періодам: півріччя 2018 року на суму 2562645,00грн; три квартали 2018 року на суму 5051302,00 грн; 2018 рік на суму 12747245,00грн;

п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму податкового кредиту на загальну суму 12807240,00 грн, в тому числі: за травень 2018 року в сумі 1179192,76 грн; за червень 2018 року в сумі 1668190,19 грн; за липень 2018 року в сумі 1656171,89 грн; за серпень 2018 року в сумі 167391,25 грн; за вересень 2018 року в сумі 941611,58 грн; за жовтень 2018 року в сумі 3424452,64 грн; за листопад 2018 року в сумі 2609095,20 грн; за грудень 2018 року в сумі 1161134,50 грн;

п. 200.1, п. 200.2, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого: 

занижено суму податкового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 1915158,00 грн, в тому числі: за травень 2018 року на суму 1179193,00 грн; за липень 2018 року на суму 163908,00 грн; за грудень 2018 року на суму 572058,00 грн;

завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоді в розмірі 10892082,00 грн, у тому числі: за червень 2018 року на суму 1668190,00 грн; за липень 2018 року на суму 1492264,00грн; за серпень 2018 року на суму 167391,00грн; за вересень 2018 року на суму 941612,00грн; за жовтень 2018 року на суму 3424453,00грн; за листопад 2018 року на суму 2609095,00 грн; за грудень 2018 року на суму 589077,00грн.

Не погодившись з висновками контролюючого органу, ТОВ "Досвід 2002" 17.12.2019 було подано до Офісу великих платників податків ДПС заперечення № 397 (том 1 а.с. 172-205).

У період з 28.12.2019 по 22.01.2020 посадовими особами Офісу великих платників податків ДПС проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Досвід 2002" з питань, що стали предметом оскарження, за результатами якої складено акт від 29.01.2020 № 243/28-10-45-04/32251657 (том 1 а.с. 207-250, том 2 а.с. 1-71).

Згідно висновку зазначеного акта перевірки ТОВ "Досвід 2002" допущено порушення вимог:

пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, п. 5 П(С)БО 15 "Дохід", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153, п. 5 П(С)БО 11 "Зобов`язання", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 № 20, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.02.2000 за № 85/4306, що призвело до заниження податку на прибуток в сумі 12747245,00 грн, в тому числі по періодам: півріччя 2018 року на суму 2562645,00 грн; три квартали 2018 року на суму 5051302,00 грн; 2018 рік на суму 12747245,00 грн;

п. 200.1, п. 200.2, п. 200.4 ст. 200, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого:

занижено суму податкового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 13574529,00грн, в тому числі: за травень 2018 року на суму 1179193,00грн; за липень 2018 року на суму 1832098,00грн; за листопад 2018 року на суму 3446018,00грн; за грудень 2018 року на суму 7117220,00грн;

завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоді в розмірі 589077,00грн, у тому числі: за грудень 2018 року на суму 589077,00грн.

Не погодившись з висновками контролюючого органу, ТОВ "Досвід 2002" 10.02.2020 було подано до Офісу великих платників податків ДПС заперечення № 42 (том 2 а.с. 72-105).
На підставі виявлених порушень, 24.02.2020 Офісом великих платників податків ДПС прийнято податкові повідомлення-рішення:

№0000494504 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 16' 968' 161,25грн, у тому числі: 13' 574'529,00грн - за податковими зобов`язаннями та 3' 393' 632,25грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (том 2 а.с. 110);

№0000514504 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток на 15934506,25грн, у тому числі: 12747245,00грн - за податковими зобов`язаннями та 3186811,25грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (том 2 а.с. 112);

№0000504504 про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість за грудень 2018 року на 589077,00грн (том 2 а.с. 114).
Не погодившись з рішеннями контролюючого органу, позивач розпочав їх процедуру адміністративного оскарження (том 2 а.с. 117-128).

Рішенням Державної податкової служби України від 12.05.2020 №15784/6/99-00-08-05-08-06 податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків ДПС від 24.02.2020 № 0000494504, № 0000514504, № 0000504504 залишено без змін, а скаргу ТОВ "Досвід 2002" - без задоволення (том 2 а.с. 130-132).

Не погодившись з рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до суду з позовом про їх скасування. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що господарські операції позивача з ТОВ "Інвестбуд Регіон-Сервіс", ТОВ "Птеро Сервіс", ТОВ "Проектний інститут Будстальконструкція" оформлені належним чином складеними первинними документами, відповідають діловій меті та вимогам до економічного змісту таких операцій. Поряд з цим, висновки акта перевірки ґрунтуються на недопустимих доказах. Стверджує, що відповідачем не було перевірено інформацію, отриману від ГУ ДФС у Харківській області та не вжито жодного заходу податкового контролю для підтвердження доводів контролюючого органу про відсутність у контрагентів позивача трудових ресурсів та основних засобів. Зазначає, що фактично підрядники ТОВ "Досвід 2002" виконували будівельні роботи з матеріалів та технікою Замовника і факт придбання ними товарів не має жодного значення для розуміння суті господарської операції. Вважає безпідставним посилання відповідача у акті перевірки на кримінальне провадження, позаяк в останньому відсутній вирок суду, який би засвідчував фіктивність контрагентів позивача. Також, вважає, що не можуть бути підставою для висновку про нереальність здійснених господарських операцій протоколи допитів посадових осіб контрагентів позивача. За наведених обставин вважає, що висновки відповідача є безпідставними.

Відповідач проти позову заперечив, вказав, що під час перевірки не підтверджено надання послуг у зв`язку з відсутністю у ТОВ "Інвестбуд Регіон-Сервіс", ТОВ "Птеро Сервіс", ТОВ "Проектний інститут Будстальконструкція" необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності персоналу, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації товарів (робіт, послуг). Податковий орган посилався на обставини кримінального провадження, висновки експертизи, пояснення осіб, що значилися керівниками контрагентів. Відповідач дійшов висновку, що за сукупністю викладених фактів, перевіркою не підтверджується реальність проведення господарських операцій.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, посилались на те, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між позивачем з його контрагентами не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності. Суди вказали, що відповідачем не доведено, що відомості, які містяться в наданих позивачем документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, або недійсність яких установлена судом, оскаржувані податкові повідомлення-рішення не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, суперечать встановленим у справі обставинам, протиправними та підлягають скасуванню, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог. 

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, податковий орган оскаржив їх у касаційному порядку. В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач касаційної скарги відповідач відтворює обставини, встановлені актом перевірки. Згідно з позицією відповідача, викладеною у касаційній скарзі, висновки щодо відсутності у позивача права на формування даних податкового обліку за господарськими операціями обґрунтовуються встановленими під час перевірки відомостями. Як вважає відповідач, наданими позивачем документами не підтверджується реальність господарських операцій з контрагентами. Як зауважує відповідач, судом апеляційної інстанції не досліджено належно правову природу податкової інформації, отриманої контролюючим органом в рамках здійснення  заходів податкового контролю, апеляційний суд в порушення принципу офіційного з`ясування обставин мав би додатково витребувати у відповідача копії податкової звітності контрагентів позивача, яка лягала в основу аргументів відповідача. Крім того, відповідач переконаний, що судами неправомірно не враховано пояснення осіб про неучасть у господарській діяльності. Також, відсутність вироків не спростовує непричетність таких осіб до підприємницької діяльності контрагентів. Поряд з цим, відповідач не погодився з неврахуванням судами висновку експерта у кримінальному провадженні, оскільки матеріали кримінального провадження є додатковими доказами, які у сукупності свідчать про нереальність господарських операцій. Відповідач посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм права до спірних правовідносин, де Суд вказував за яких обставин господарську операцію можна визнавати такою, яка здійснена для отримання необґрунтованої податкової вигоди. Таким чином, відповідач вважає, що судами попередніх інстанцій не надано юридичну оцінку усім поданим відповідачем доказам та аргументам, не досліджено природу правовідносин між позивачем та його контрагентами. На підставі викладеного, відповідач просить скасувати оскаржувані рішенн

Позивач з доводами касаційної скарги не погодився, просив залишити рішення судів попередніх інстанцій без змін. З відзиву слідує, що позивач вважає касаційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, зазначає, що відповідач посилається на висновки Верховного Суду України, які не можуть бути застосовані до спірних правовідносин; відповідач не наводить у чому полягає неправильне застосування судами норм матеріального права, лише цитує правові норми; не підтверджує наведені аргументи належними доказами, зокрема, наводить відомості аналізу податкової інформації; ігнорує процесуальні норми щодо обов`язку доказування та покладає такий обов`язок на суд, не дотримується принципу змагальності; опирається у своїх висновках пояснення осіб не є допустим доказом, крім того, звертає увагу на часові проміжки відбирання таких пояснень з урахуванням дати складення Акту перевірки; відповідач не зважає на те, що висновкам експертизи надається правова оцінка разом з іншими доказами, експертний висновок не має для суду заздалегіть встановленої сили.

У додаткових поясненнях до відзиву позивач вказує, що посилання відповідача на наявність кримінального провадження, як на доказ нереальності господарських операцій не відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду; відомості, на які посилається відповідач в обґрунтування своєї позиції (пояснення, кримінальні провадження) не були покладені в основу висновків перевірки, відтак не є належними; документи, що були об`єктом дослідження експерта, не мають жодного відношення до розглядуваних господарських операцій; за результатом проведеної перевірки (акт від 11.02.202) претензії у податкового органу щодо господарських операцій позивача з цими контрагентами були відсутні; у цій справі судами враховано установлену практику Верховного Суду у справах, які виникли з аналогічних правовідносин, у наведених відповідачем у касаційній скарзі постановах Верховного Суду встановлено обставини на підставі наявних доказів (оціночний фактор).  З урахуванням зазначеного позивач просить залишити оскаржувані судові рішення без змін. 

Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Положеннями пункту 14.1.36 ПК України передбачено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через відокремлені підрозділи, а також через будь - яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом. 

Пунктом 187.1 статті 187 ПК України встановлено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 цієї статті ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу вимог пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на формування податкового кредиту із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), та права на віднесення витрат по його придбанню до складу валових витрат, платник повинен мати податкові накладні, первинні бухгалтерські документи, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначені для використання у власній господарській діяльності. Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Підставою для прийняття вказаних спірних рішень став висновок контролюючого органу про нереальність господарських операцій позивача з ТОВ "Інвестбуд Регіон-Сервіс", ТОВ "Птеро Сервіс", ТОВ "Проектний інститут Будстальконструкція".

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 вказала, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

У цій справі, надавши оцінку наявним матеріалам та доводам, судами з`ясовано, що первинні документи містять усі необхідні реквізити для надання їм юридичної сили та доказовості і підтверджують факт здійснення спірних господарських операцій та спростовують висновок контролюючого органу, що укладені договори не спрямовані на реальне настання господарських наслідків, що обумовлені ним. Матеріалами справи підтверджено, що виконані контрагентами підрядні роботи, безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю позивача та були спрямовані на виконання взятих на себе зобов`язань за договорами підряду.

Судом підтверджено обставини щодо фактичності здійснення господарських операцій з придбання підрядних робіт позивачем у ТОВ "Інвестбуд Регіон-Сервіс", ТОВ "Птеро Сервіс", ТОВ "Проектний інститут Будстальконструкція", на які позивач посилається як на підставу виникнення у нього права на включення нарахованого (сплаченого) ПДВ до складу податкового кредиту.

Переглядаючи доводи касаційної скарги Суд враховує, як слідує зі змістуі Акту перевірки та доводів касаційної скарги, в обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на дані досудового розслідування, вказує, що контрагенти позивача є учасниками у кримінальних провадженнях.

Розглядаючи згадані доводи, висновується, що в жодному документі податковий орган не вказує інформації про передачу таких кримінальних проваджень до суду, також відсутня інформація про наявний вирок суду, що набрав законної сили, яким було б доведено та встановлено винуватість осіб, які мають відношення до контрагентів позивача, зазначених в Акті перевірки, у скоєнні злочину, передбаченому КК України.

Необхідно врахувати, що обставини досудового провадження у кримінальних справах не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові, зокрема, але не виключно, від 27.03.2018 у справі N816/809/17, факт відкриття кримінального провадження не є беззаперечним та достатнім фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених відповідним контрагентом.

Разом з тим, касаційний суд відзначає, що суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Переглядаючи судові рішення у порядку касаційного оскарження, суд касаційної інстанції з`ясував, що Акт перевірки не містить посилань, інформації про направлення запитів на адресу прокуратури, інформацію щодо наявних кримінальних проваджень щодо позивача - для встановлення судом фактів, які б свідчать про обізнаність платника податків щодо поведінки контрагента у ланцюгу та злагодженість дій між ними. Відтворення у тексті факту наявності кримінального провадження щодо контрагента не може бути покладена в основу висновків перевірки про відсутність реального здійснення господарських операцій між платником та його контрагентом, та як наслідок, в основу - податкового-повідомлення рішення.

Як слідує, висновки, які зазначені контролюючим органом зроблені без належного дослідження усіх наявних доказів, що було виявлено під час судової стадії дослідження доказів, та безпідставність яких підтверджується відповідними первинними документами, копії яких містяться в матеріалах справи.

Посилання контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача, як критерій оцінки реальності господарських операцій, а також на узагальнюючу податкова інформація із висновками контролюючого органу про можливість чи неможливість суб`єкта господарювання проводити відповідні господарські операції не може бути достатнім доказом неправомірних дій таких осіб, оскільки наявність певної інформації про господарську діяльність контрагентів позивача, одержану від інших територіальних органів доходів і зборів чи з інформаційних систем державної фіскальної служби, що не оформлена рішенням суб`єкта владних повноважень і не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не слугує беззаперечним доказом невиконання сторонами правочину власних господарських зобов`язань з поставки товарів (постанова Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 817/560/17).

Твердження контролюючого органу про те, що контрагенти позивача не мали достатньої кількості трудових та матеріальних ресурсів для здійснення господарських операцій, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, ґрунтуються виключно на припущеннях, які, в свою чергу, базуються на узагальненій податковій інформації без проведення контрольних заходів щодо постачальників позивача та дослідження первинних документів.

На підставі встановлених судами обставин та досліджених доказів, Суд вважає доцільним врахувати, що посилання контролюючого органу на відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів також не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати на праві оренди або лізингу. Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на висновок Верховного Суду, викладений, зокрема, в постанові від 21.10.2020 у справі №140/1845/19.

Доводами касаційної скарги вказані обставини не спростовані. Як вбачається, відповідач посилається на порушення судами попередніх інстанцій вимог процесуального закону, зокрема, невитребування від податкового органу доказів, якими відповідач обґрунтовує свою позицію. Суд відзначає, що відповідач не враховує вимоги, що при вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті  77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Касаційний суд наголошує, що обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін є сутністю офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2, частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Необхідно враховувати, що довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Разом з тим, відповідно до принципу змагальності суб`єкт господарювання має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.

Суд відзначає, що під час розгляду справи у порядку касаційного провадження відповідач жодним чином не спростував наведені позивачем доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу. Посилання відповідача виключного на аргументи, викладені у запереченні на позов та апеляційній скарзі не можуть бути визнані судом обґрунтованими і беззаперечними. На переконання касаційного суду, відповідач не виконав обов`язок суб`єкта владних повноважень у цій справі, покладений на останнього положеннями статті 77 КАС України.

У цій справі суди правомірно не прийняли до уваги надані учасниками справи нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_1 , відомості яких суперечать один одному, оскільки зважаючи на умови укладених договорів та специфіку придбаних підрядних робіт у контрагентів, суд вважає, що позивач має та надав під час перевірки відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності свідчать про факт вчинення господарських операцій.

Відповідно до статей 10, 11 КАС України усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом, а розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Крім того, Суд касаційної інстанції вбачає, що апеляційним судом враховано положення статті 108 КАС України, згідно якої, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 КАС України.
Стаття 90 КАС України встановлює, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки суду апеляційної є результатом оцінки наявних у його розпорядженні доказів. Суд касаційної інстанції не може не погодитись із такими, оскільки така оцінка судом здійснена з дотриманням вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування всіх обстави справи на підставі належних та допустимих доказів.

Усталеною є практика Верховного Суду, яка, якщо її систематизувати, полягає в тому, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Ні податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання, ні помилки в оформленні первинних документів самі по собі не є самостійними підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.

Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги в частині незгоди позивача з висновками судів попередніх інстанцій щодо безтоварності господарських операцій не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним зокрема і у постановах, на які посилається скаржник у касаційні скарзі. Наведені позивачем постанови Верховного Суду ухвалені у адміністративних справах за інших фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій, та загалом стосуються оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів (оцінюючий фактор).

На підставі встановлених обставин та досліджених доказів, суди констатували, що в акті перевірки відсутні будь-які докази на підтвердження того, що укладаючи спірні договори, учасники договірних відносин діяли з метою, яка є завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, оскільки договори укладені між позивачем та контрагентами націлені на здійснення підприємницької діяльності та пов`язані з рухом активів підприємств. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між позивачем з його контрагентами не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності; не підтвердженно доказами, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, у межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зауважує, що обґрунтування, наведені відповідачем у касаційній скарзі, містять вимоги здійснити переоцінку встановлених судами обставин справи, а також додатково перевірити докази, що не входить в межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 КАС України.

У цій справі необхідно наголосити, що, виходячи з окреслених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту, а тому до їх переоцінки Верховний Суд не вдається у разі відсутності підстав, визначених підпунктами 1, 3, 4 частини другої статті 353 КАС України.

Як встановлено пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та  (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 344, 349, 350, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд - 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби залишити без задоволення. 

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021 у справі №640/11317/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------
В.В. Хохуляк
Л.І. Бившева
Р.Ф. Ханова
Судді Верховного Суду