ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/783/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/3281/23 Категорія: на ухвалу 	Мірошниченко Л. Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       18 травня 2023 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Василенко Л.І., Карпенко О.В.
       
учасники справи: 
позивач – заступник керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави – Є. Троцько;
відповідач – ОСОБА_1 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу – заступник керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави – Є. Троцько

розглянувши в м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу заступника керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави Є. Троцько на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2023 року, постановлену під головуванням судді Мірошніченко Л.Є., 06.04.2023 року, у справі за позовом заступника керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави до Черкаської міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, зобов`язання повернути земельну ділянку, -
в с т а н о в и в :

 
       05 квітня 2023 року до Соснівського районного суду м. Черкаси надійшла позовна заява заступника керівника Черкаської окружної прокуратури Є . Троцько в інтересах держави до Черкаської міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, зобов`язання повернути земельну ділянку.
       Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2023 року позовну заяву заступника керівника Черкаської окружної прокуратури Є. Троцько в інтересах держави до Черкаської міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, зобов`язання повернути земельну ділянку - повернуто заявнику.
       Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції заступник керівника Черкаської окружної прокуратури Є. Троцько оскаржив ухвалу суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначається, що оскаржувана ухвала суду вимогам закону не відповідає, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи щодо не підтвердження прокурором підстав представництва інтересів держави.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що позов поданий в межах спору про право власності земельною ділянкою, у якому територіальна громада є учасником цивільних відносин та стороною спору. Територіальна громада здійснює свої цивільні права та обов`язки через орган місцевого самоврядування в межах його компетенції, встановленої законом – Черкаська міська рада, замість якої й діє прокурор (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 року справа № 910/5201/19).
Зазначається, що у даній справі необхідність захисту інтересів держави зумовлена тим, що в межах відносин з розпорядження землями територіальної громади та надання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності орган місцевого самоврядування – Черкаська міська рада, всупереч інтересам територіальної громади прийняла незаконне рішення щодо розпорядження землею, яка є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, порушивши встановлений порядок.
       Тому, прокуратура вважає, саме Черкаська міська рада має бути відповідачем у даній справі.
       У той же час, орган який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави відсутній, тому прокурор звертається до суду як самостійний позивач.
       Водночас інший орган, який відповідно до чинного законодавства здійснює функції держави з розпорядження землями територіальної громади, відсутній.
В апеляційній скарзі зазначається, що оскільки міська рада сама є порушником земельного законодавства, тому не може бути одночасно позивачем і відповідачем у справі, а у цьому випадку, відсутній уповноважений орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави.
       Обставини прийняття Черкаською міською радою оскаржуваного рішення свідчать про те, що вона діяла всупереч інтересам територіальної громади як власника комунального майна та відповідно держави.
З огляду на вказане, прокурор, діючи виключно в межах наданих повноважень, на підставі ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтував необхідність захисту інтересів держави та набув статус позивача.
Таким чином, у вказаному спорі відсутній орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави, а спір належить до передбачених законом ( ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» випадків, коли прокурор може звернутися до суду, як самостійний позивач.
В апеляційній скарзі заступник керівника Черкаської окружної прокуратури Є. Троцько просить ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.04.2023 року про повернення позовної заяви скасувати, а справу № 712/328123 повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.
02 травня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від Черкаської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
       У відзиві зазначається, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність органу державної влади, до компенсації якого віднесені відповідні повноваження у сфері спірних правовідносин, однак прокурором не підтверджено підстав для представництва, передбачених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме: не доведено бездіяльності вказаного органу, а тому суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави.
       На думку представника Черкаської міської ради М. Слинька, судом першої інстанції було законно з дотриманням норм процесуального законодавства повернуто позовну заяву на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не заслуговують на увагу, оскільки не можливим є скасування рішення суду першої інстанції лише з формальних міркувань, які не вплинули на суть спору.
       В апеляційній скарзі представник Черкаської міської ради М. Слинько просить у задоволенні апеляційної скарги заступника керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.04.2023 року у справі № 712/3281/23 відмовити в повному обсязі.
       Відповідно до положень ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 369 ЦПК України встановлено не було.
       Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
За таких обставин, дану справу необхідно призначити до розгляду в апеляційному суді у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Пунктом 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       Згідно до п. 4 ч. 1ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, оскільки судом допущено порушення норм процесуального права.
       Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що у даному спорі існує орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у сфері спірних правовідносин, прокурором фактично пред`явлено позов в інтересах держави в особі територіального органу Держгеокадастру.
       Суд першої інстанції вказав, що у такому випадку дотримання вимог щодо підтвердження підстав для представництва, передбачених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є обов`язковим. Натомість невиконання прокурором процедури, передбаченої частинами 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до приписів частин 3-5 ст. 56, ч.4 ст. 185 ЦПК України унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті.
       Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає, що судом першої інстанції не дотримано вимоги чинного законодавства при постановленні оскаржуваної ухвали, та допущено порушення норм процесуального права, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 05 квітня 2023 року до Соснівського районного суду м. Черкаси надійшла позовна заява заступника керівника Черкаської окружної прокуратури Є . Троцько в інтересах держави до Черкаської міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, зобов`язання повернути земельну ділянку.
       Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2023 року позовну заяву заступника керівника Черкаської окружної прокуратури Є. Троцько в інтересах держави до Черкаської міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, зобов`язання повернути земельну ділянку - повернуто заявнику.
       Стосовно прав прокуратури звертатися в суд з даним позовом, то колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
       За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).
       Відтак, дана норма визначає об?єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.
Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією  Конституцією межах і відповідно до законів України.
       Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (ч. 2 ст. 4 ЦПК України).
       Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно із частиною першою статті 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.
       Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
       У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).
       Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року в справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02,  § 35).
       Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
       Відповідно до пунктів 1, 2 частини четвертої статті 23 Закону України
«Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
       Системне тлумачення частин четвертої та п’ятої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Прокурор на виконання частини четвертої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» надав відповідні письмові пояснення належним чином обґрунтувавши наявність підстав для представництва інтересів держави в особі територіальної громади м. Черкаси.
       Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (п. 76)).
       Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновки, що суд під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу влади, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону № 1697-VII, застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (пункти 50, 51 указаної постанови).
       У Рішенні № 3-рп/99 від 8 квітня 1999 року, з?ясовуючи поняття «інтереси держави», Конституційний Суд України у процесі дослідження встановив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб?єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств із часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. 
        Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
       Як вбачається з матеріалів з позовної заяви, звертаючись в суд з позовом у цій справі, прокурор обґрунтував необхідність захисту інтересів держави тим, що в межах відносин з розпорядження землями територіальної громади міста Черкаси та незаконне передання земельної ділянки ОСОБА_1 , Черкаська міська рада всупереч інтересам територіальної громади прийняла незаконне рішення щодо розпорядження землею, яка є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, порушивши встановлений порядок. Тому Черкаська міська рада має бути відповідачем у такій справі. 
       Так, прокурор стверджує, що у даному спорі відсутній орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави, тому прокурор звертається до суду саме, як позивач. Державний орган виконавчої влади, який здійснює контроль у сфері земельних відносин, – Держгеокадастр не наділений законом правом на звернення до суду з позовом про скасування рішень органу місцевого самоврядування, оскільки спірна земельна ділянка не є землею сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу.
       Згідно до статті 14 Конституції України та частини другої статті 1 ЗК України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб?єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.
Згідно із частинами першою - третьою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно із частинами першою та другою статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. 
       У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об?єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
       За змістом положень статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
         Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України, якою унормовано повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що матеріалами справи встановлено, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю. 
За статтею 9 ЗК України до повноважень Черкаської міської ради у земельних відносинах належить розпорядження землями територіальної громади міста, надання у користування земельної ділянки із земель комунальної власності, тобто здійснення функцій у відносинах з надання земельної ділянки у користування.
       У рішенні «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (пункт 71) ЄСПЛ зазначав про принцип «належного урядування», який, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само).
       Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункти 33 та 34) щодо позовних вимог прокурора в частині визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування зазначено таке: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово констатувала, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин можна оспорювати з погляду його законності, а вимогу про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядати за правилами цивільного судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У цьому разі вказану вимогу можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред?являти до суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо фактично метою заявлення зазначеної позовної вимоги є оскарження речового права (права власності), що виникло у фізичної особи внаслідок реалізації відповідного рішення ради. Тобто якщо на підставі рішення органу місцевого самоврядування фізична особа набула речове право на земельну ділянку, вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту права позивача (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пунктах 25-28 постанови від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц). 
       Так, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що прийняття Черкаською міською радою рішення № 4-77 від 25.02.2021 року в частині передання особі у власність спірної земельної ділянки є стадією передання земельної ділянки у власність цієї фізичної особи, яка надалі отримала державний акт. Тому прокурор визначив її одним зі співвідповідачів у справі. Отже, позовна вимога про визнання незаконним рішення № 4-77 від 25.02.2021 року у відповідній частині спрямована на оскарження правомірності передання спірної земельної ділянки у власність.»
        ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, пункт 35).
Прокурор самостійно обґрунтував, що необхідність захисту інтересів держави в цій справі полягає в необхідності захисту територіальної громади міста Черкаси, яка відповідно до статті 13 Конституції України є власником землі та інших природних ресурсів, адже незаконна передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , порушує права та інтереси територіальної громади м. Черкаси.
При цьому, як вбачається з матеріалів позовної заяви, прокурор подав позов для усунення помилки, допущеної, на думку прокурора, самим органом місцевого самоврядування при передачі земельної ділянки ОСОБА_1 , тобто при здійсненні його власних функцій у земельних відносинах, правильно вказавши, що Черкаська міська рада, яка не вчинила дій для виправлення допущеного порушення, у такій справі має бути відповідачем. Водночас, інший орган, який відповідно до чинного законодавства здійснює функції з розпорядження землями територіальної громади, відсутній.
       Так, Верховний Суд у постановах від 07.11.2018 року № 916/749/17 та від 25.09.2020 року № 921/341/19 при вирішенні справ щодо визначення незаконним рішень органів місцевого самоврядування неодноразово зазначив, що іншого органу місцевого самоврядування або державної влади, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади, виходячи зі спірних правовідносин, не існує.
       Як вбачається із матеріалів позовної заяви, обставини прийняття Черкаською міською радою оскаржуваного рішення свідчать про те, що вона діяла всупереч інтересам територіальної громади, як власника комунального майна та відповідно держави.
       Оскільки міська рада є порушником земельного законодавства та не може бути одночасно і позивачем і відповідачем у справі, то у цьому випадку відсутній уповноважений орган, який мав би здійснювати захист порушених інтересів держави.
З огляду на вказане прокурор, діючи виключно в межах наданих повноважень, на підставі ст. 121 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтував необхідність захисту інтересів держави та набув статус позивача.
       З приводу доводів Черкаської міської ради, які викладені у відзиві про належне дослідження судом першої інстанції питання представництва прокуратурою інтересів територіальної громади м. Черкаси за обставин наявності уповноваженого на те органу, то колегія суддів апеляційного суду зауважує, що безпосередність звернення прокуратури без зазначення компетентного органу, який здійснює функції держави в спірних відносинах, цілком правомірно обґрунтовується перевищенням Черкаською міською радою як органом місцевого самоврядування, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді міста, встановлених законом меж її владних повноважень, а також необхідністю захисту інтересів держави в частині забезпечення права місцевої громади розпоряджатися землею, яка їй належить, що власне і стало підставою для звернення прокурора з цим позовом.
       Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що позов у даній справі поданий в межах спору про право користування земельною ділянкою, у якому територіальна громада м. Черкаси є учасником цивільних відносин та стороною спору. Територіальна громада здійснює свої цивільні права та обов`язки через орган місцевого самоврядування в межах його компетенції, встановленої законом, - Черкаської міської ради . Замість, якої й діє прокурор, а не в межах відносин, зазначених у статті 1 Закону № 963-IV. 
       Проте суд першої інстанції не звернув на вказане належної уваги і постановив ухвалу про повернення позовної заяви, яка не відповідає нормам процесуального права і перешкоджає розгляду справи, тому підлягає скасуванню апеляційним судом.
       За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню і направленню матеріалів справи за позовом заступника керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави до Черкаської міської ради та ОСОБА_1  про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, зобов`язання повернути земельну ділянку до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу заступника керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави Є. Троцько- задовольнити.
       Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2023 року – скасувати.
         Матеріали цивільної справи № 712/3281/23 за позовом заступника керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави до Черкаської міської ради та ОСОБА_1  про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, зобов`язання повернути земельну ділянку направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
        Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко