Постанова                                                   
Іменем  України
 
19 квітня 2023 року                                              
м. Київ
 
справа № 205/9879/21
 
провадження № 61-13378св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, орган опіки та піклування адміністрації Лівобережного району Дніпровської міської ради;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну 
скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., 
Никифоряка Л. П., 
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, орган опіки та піклування адміністрації Лівобережного району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини.
Позовна заява мотивована тим, що з 20 вересня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_4 . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2021 року у справі 
№ 205/5089/21 шлюб між ними було розірвано. 
Зазначала, що у жовтні 2020 року у зв`язку з робочою необхідністю 
вона була вимушена тимчасово виїхати за межі України, а її дочка від попереднього шлюбу - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишилася проживати разом з відповідачем. Вказувала, що після налагодження її робочих питань у іншій країні, ОСОБА_2 разом з дітьми мав приїхати до неї, проте він став мешкати з іншою жінкою. При цьому відповідач з новою жінкою у присутності дітей вживали алкогольні напої, влаштовували сварки, висловлювалися нецензурною лексикою. Відповідач вів аморальний спосіб життя та неналежно виконував свої батьківські обов`язки, що загалом негативно вплинуло на дітей. Так, 31 грудня 2020 року ОСОБА_2 довів малолітню - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до стану алкогольного сп`яніння. Крім аморальної поведінки, відповідач зловживає алкогольними і наркотичними засобами, через що неодноразово був притягнутий до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобами у стані алкогольного сп`яніння. 
Вона є співзасновником реабілітаційного центру, основна діяльність 
якого є допомога людям із алкогольною і наркотичною залежністю, має стабільний дохід, є автором, розробником методик для реабілітації людей 
із залежністю, займається суспільно-корисною діяльністю. У її власності 
є квартира АДРЕСА_1 , а у відповідача власного житла немає, проживає разом зі своїми батьками та іншою жінкою. 
Крім того, відповідачем порушуються її права щодо спілкування і виховання дитини, оскільки він не дозволяє спілкуватися з дочкою, навідувати 
її у школі, забирати після уроків. Малолітня - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має тісний зв`язок із нею та сестрою, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і висловлює бажання проживати разом з ними. Проживаючи у родині відповідача, дитина потрапляє під негативний вплив, батько налаштовує дочку проти неї, перешкоджає її спілкуванню 
з матір`ю, забороняє побачення і спілкування телефоном. Вона до кримінальної відповідальності не притягувалася, на диспансерному обліку 
у психіатра і нарколога не перебуває, має можливість забезпечити дитині гідні умови проживання та гармонійну атмосферу оточення. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання малолітньої - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю - ОСОБА_1 за місцем її проживання (перебування).
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 08 липня 2022 року у складі судді Приходченко О. С. позов  ОСОБА_1 задоволено. 
Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: 
АДРЕСА_2 .
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, врахувавши висновки органу опіки та піклування, якими рекомендовано визначити місце проживання дитини разом із матір`ю, виходив із найкращих інтересів дитини, а також думки самої дитини та вважав, що дитині буде краще проживати разом матір`ю. При цьому суд зазначив, що позивачка має задовільні умови проживання, де створено належні умови для дитини, усвідомлює свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов для проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку дитини. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року заяву ОСОБА_2 про перегляд вищевказаного заочного рішення від 08 липня 2022 року залишено без задоволення. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 - задоволено. 
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 08 липня 2022 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Скасовуючи заочне рішення районного суду, апеляційний суд виходив із того, що відповідач належним чином не був повідомлений про час і місце розгляду справи, що в силу пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України 
є підставою для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення, оскільки відповідач обґрунтовував апеляційну скаргу такою обставиною.
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, врахувавши вік дитини (9 років), яка з 2018 року проживає разом з батьком, й той факт, що дитина залишиться у звичному для себе середовищі, не змінюватиме навчальний заклад, не припинятиме спілкування з однолітками, виснував, що визначення місця проживання малолітньої  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком, який піклується про неї, відповідатиме найкращим інтересам цієї дитини. При цьому апеляційний суд зазначив, що мати дитини - ОСОБА_1 з 2018 року працювала за межами країни, а тому тривалий час у своєму житлі не перебувала, де просить встановити місце проживання дитини, а на час розгляду справи знаходиться у Республіці Ірландії. Визначення місця проживання дитини разом з матір`ю буде нести потенційні ризики переміщення дитини зі звичного для неї середовища. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, рішення районного суду залишити в силі. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової 
палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.
У березні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, орган опіки та піклування адміністрації Лівобережного району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - мотивована тим, що суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив усіх обставин справи, не врахував якнайкращих інтересів дитини щодо забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Наразі в Україні триває війна і переміщення дитини в безпечну, демократичну, правову країну з високим рівнем життя - Республіку Ірландію буде відповідати інтересам дитини. Натомість, відповідач не може вивезти дитину у безпечне місце, оскільки він є особою, яка не підлягає виїзду під час військового стану. Водночас посилання апеляційного суду на те, що позивачка в будь-який момент може знову виїхати на чергові заробітки до Російської Федерації або повернутися до Республіки Ірландії, що призведе до переміщення дитини, є припущенням, що заборонено частиною шостою статті 81 ЦПК України. Крім того, судом не враховано думку самої дитини, яка висловила бажання проживати разом з матір`ю та її сестрами, що встановлено психологом та соціальним педагогом у довідці комунального закладу «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпровської міської ради від 13 серпня 2021 року. При цьому відповідач не має ані офіційних доходів, ані власного житла. Позивачці належить на праві власності квартира 
АДРЕСА_1 , яка має чотири кімнати. Отже, саме позивачкою створено більш сприятливі умови для проживання дитини. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 - на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , в якому зазначено, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Судом вірно встановлено, що малолітня - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 2018 року проживає разом з батьком, навчається у шкільному закладі біля будинку, має коло друзів серед одноліток, перебуває на обліку у сімейного лікаря. Відповідач на диспансерному обліку у психіатра і нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризуюся позитивно, піклується про дитину, має усталені доброзичливі стосунки із нею, що сприяє належному її вихованню.
Позивачка наголошує на переїзді дитини до іншої країни. Але повністю уникає надання доказів та пояснень, яким чином буде забезпечувати належний рівень життя дитини за кордоном, чи спроможна матеріально її забезпечувати, який навчальний заклад обрала, як буде вирішувати питання вивчення дитиною мови іншої країни, як бачить проходження дитиною періоду адаптації без впливу на її психологічний стан у новій країні.
Зазначено, що позивачка неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, а також веде аморальний спосіб життя, що підтверджується судовими рішеннями, які наявні у матеріалах справи. Позивачка проживає в іншій країні. Зараз 
з дитиною не бачиться, неспілкується та не виявляє турботи про неї. Малолітня ОСОБА_4 на теперішній час боїться свою матір, не бажає з нею спілкуватися. Вона не цікавиться розвитком дитини, станом її здоров`я, успіхами у школі, жодного разу не відвідувала батьківських зборів, жодним чином не допомагає. Навпаки, намагалася забрати документи зі школи, 
де вчиться дитина у якої вже з`явилися друзі, усталені відносини 
з однокласниками тощо. Сама дитина змінювати школу не бажає.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20 вересня 2013 року зареєстрували шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_4 
(т. 1, а. с. 8, 9).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2021 року у справі № 205/5089/21, що набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. 
На підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В. і зареєстрованого в реєстрі за № 968, ОСОБА_1 
є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 51-53).
Відповідно до довідки від 21 липня 2021 року № 7857, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 проживає і зареєстрована 
за адресою: квартира АДРЕСА_1 , разом з нею зареєстрована малолітня дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а. с. 31).
Малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчається 
у комунальному закладі освіти «СЗШ № 135» Дніпровської міської ради 
(т. 1, а. с. 10).
Згідно з довідки від 05 серпня 2021 року № 67, наданої комунальним закладом «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, матір - ОСОБА_1 не має перешкод психологічного характеру для спільного проживання з дочкою - ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 44-46).
Відповідно до листа адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради від 23 липня 2021 року № 1155 управлінням-службою 
у справах дітей 21 липня 2021 року було здійснено вихід з метою обстеження умов проживання малолітньої - ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_3 , та встановлено, що для дитини створені необхідні умови для повноцінного життя і розвитку, облаштована окрема кімната, наявне спальне місце, місце для дозвілля, 
у наявності сезонний одяг і взуття, іграшки, книги, харчування відповідає віковим вимогам (т. 1, а. с. 54-55).
Згідно з акта обстеження умов проживання від 30 червня 2021 року, складеного комісією управління-служби у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, умови для проживання 
у квартирі АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_1 задовільні, умови перебування дитини належні (т. 1, а. с. 170).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 05 липня 2022 року № 7/11-218, комісія з питань захисту прав дитини при органі опіки та піклування 
вважає за доцільне в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначити її місце проживання з матір`ю за 
місцем її проживання: квартира АДРЕСА_1 
(т. 1, а. с. 166-169).
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального 
та процесуального права, а доводи касаційної скарги його висновків не спростовують. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя 
у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або 
у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.
Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року 
у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так 
і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) 
(стаття 89 ЦПК України).
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується із висновками апеляційного суду, який, врахувавши вік дитини (9 років), яка з 2018 року проживає разом з батьком, який піклується про неї, той факт, що дитина залишиться у звичному для себе середовищі, не змінюватиме навчальний заклад, не припинятиме спілкування із однолітками, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, так як визначення місця проживання малолітньої  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 не відповідатиме найкращим інтересам самої дитини. 
Так, апеляційним судом вірно встановлено, що малолітня - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 2018 року проживає разом 
з батьком, навчається у шкільному закладі біля будинку, має коло друзів серед одноліток, перебуває на обліку у сімейного лікаря. Батько дитини на диспансерному обліку у психіатра і нарколога не перебуває (т. 1, а. с. 239), за місцем проживання характеризуюся позитивно (т. 1, а. с. 234), піклується про дитину, має усталені доброзичливі стосунки із нею, що сприятиме належному вихованню дитини (т. 1, а. с. 235-236).
При цьому апеляційний суд вірно врахував, що мати дитини - ОСОБА_1 з 2018 року працювала за межами країни, тому тривалий час у своєму житлі, де просить встановити місце проживання дитини, не перебувала, а на час розгляду справи знаходиться у Республіці Ірландії. Визначення місця проживання дитини разом з матір`ю буде нести потенційні ризики переміщення дитини зі звичного для неї середовища, а також сімейного оточення. У такому разі позов про визначення місця проживання дитини з матір`ю містить іншу правову підставу, а саме вивезення дитини за межі території України, хоча районний суд визначив місце проживання дитини разом з матір`ю у м. Дніпрі, де позивачка не проживає. 
Крім того, позивачка неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, а також веде аморальний спосіб життя, що підтверджується судовими рішеннями, які наявні у матеріалах справи (т. 1, а. с. 243, т. 2, а. с. 5).
Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися 
з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Хоча апеляційний суд у своїй постанові не послався на вказану вище норму права, проте по суті наведених мотивів навів достатні аргументи непогодження з висновками органу опіки та піклування від 05 липня 
2022 року № 7/11-218, згідно з якими комісія з питань захисту прав дитини при органі опіки та піклування вважала за доцільне в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначити її місце проживання разом з матір`ю -  ОСОБА_1 .
З урахуванням наведеного, Верховний Суд уважає, що в якнайкращих інтересах дитини є залишення незмінним її місце проживання. 
Доводи касаційної скарги про те, що в Україні триває війна і переміщення дитини в безпечну, демократичну, правову країну з високим рівнем життя - Республіку Ірландію буде відповідати інтересам дитини не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду апеляційної інстанції. Більше того, згідно зі статтею 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження
у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення. 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 рокузалишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
Р. А. Лідовець