Головуючий І інстанції: С.В. Воловик

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 р. 	Справа № 480/1662/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Бершова Г.Є. ,  Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.08.2022, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021 по справі № 480/1662/22
за позовом               ОСОБА_1  
до              Управління Державної міграційної служби України в Сумській області                     
про скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовною заявою до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі - відповідач, Управління ДМСУ) у якій просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 48 від 17.12.2021 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.
Рішенням Сумського  окружного адміністративного суду  від 15.08.2022 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправними та скасування рішення - відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким  задоволенні позовні  вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував,  що у всупереч приписів пункту 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення не запросив ОСОБА_1 для надання пояснень щодо відсутності підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Також зазначив, що рішення відповідача  не містить обставин, що передбачені законодавством України, як підстави для скасування дозволу на імміграцію, а дії відповідача по скасуванню оскаржуваного рішення фактично призвели до безпідставного позбавлення гарантованого Конституцією України права громадянина іншої держави на постійне проживання в Україні за відсутності доведеного факту порушення, визначеного пунктом 1, 5, 6 частини першої статті 12 Закону, у відповідності до чинного законодавства.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства, а висновки суду є законними та обґрунтованими.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не  підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 13.04.2007 звертався до ВГІРФО Ковпаківського ВМ СМВ УМВС України в Сумській області із заявою про надання дозволу на імміграцію на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка понад два роки перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За результатами розгляду вказаної заяви, 25.06.2007 позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну, на підставі якого останній був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 25.06.2007, яка в подальшому обмінювалась у зв`язку з непридатністю для використання на посвідки серії НОМЕР_2 від 26.09.2013, № НОМЕР_6 від 21.12.2019 та № НОМЕР_5 від 13.11.2020.
Згодом, 17.12.2021 громадянин Узбекистану ОСОБА_1 звернувся від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до Управління ДМСУ із заявою про надання дозволу на імміграцію на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», який передбачає надання дозволу на імміграцію батькам, чоловікові (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям.
На підтвердження підстав для отримання дозволу на імміграцію ОСОБА_3 , позивач надав відповідачу свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_3 , видане 19.06.2012 Відділом РАЦС Пахтаабадского району, паспорт громадянина Узбекистану серії НОМЕР_4 від 18.08.2020, посвідку на постійне проживання № НОМЕР_5 від 13.11.2020 та дозвіл на імміграцію № НОМЕР_7 від 25.06.2007.
Оскільки підставою для отримання ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в Україну заявлено наявність дозволу на імміграцію у її батька ОСОБА_1 , відповідачем здійснено перевірку справи останнього.
За результатами перевірки встановлено, що до заяви про надання дозволу на імміграцію у поле «Відомості про близьких родичів, що живуть в Україні та за кордоном» ОСОБА_3 внесено інформацію про батьків, зокрема, матір - ОСОБА_4 , 1976 року народження; брата - ОСОБА_5 та сестри - ОСОБА_3 , місцем проживання яких зазначена Україна.
В той же час, при поданні 13.04.2007 заяви про отримання дозволу на імміграцію, позивачем у полі «Відомості про близьких родичів, що живуть в Україні та за кордоном», відомості про дітей не вносились.
Також, перевіркою встановлено, що рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 05.05.2015 у справі № 591/2891/15-ц розірвано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , укладений 17.09.1998 відділом РАЦС кішлаку Маданіят Пахтаабадського району Андіжанської області Узбекситану.
У зв`язку із встановленням вказаних обставин, 17.12.2021 Управлінням ДМСУ прийнято рішення № 48 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.         
Не погодившись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
 Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх  необґрунтованістю.   
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, визначаються Законом України «Про імміграцію» (далі - Закон).
Статтею 4 вказаного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; особи, які раніше перебували в громадянстві України; батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.
Поза квотою дозвіл на імміграцію надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.
На виконання статті 9 Закону, особи, які перебувають в Україні на законних підставах, подають заяви про надання дозволу на імміграцію до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.
Процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенція центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначаються Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 10 вказаного Порядку, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах; до закордонних дипломатичних установ України за місцем постійного проживання - особами, які постійно проживають за межами України.
Пунктом 12 Порядку передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:
формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;
проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система "Аркан"), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;
проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію";
надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;
здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
На виконання пункту 18 Порядку, ДМС аналізує у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 17 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.
Відповідно до пункту 21 Порядку, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (пункт 22 Порядку).
Згідно з пунктом 23 Порядку, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.
Отже, за змістом вказаних норм, питання щодо скасування дозволу на імміграцію, зокрема, може порушуватись ДМС або її територіальними органами, про що складається обґрунтований висновок із зазначенням конкретних підстав для скасування дозволу. Під час всебічного вивчення матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію, ДМС, її територіальні органи, у разі потреби мають право запитувати додаткову інформацію у органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошувати для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання про скасування дозволу на імміграцію.
Як вбачається з матеріалів справи,  єдиною підставою для визнання протиправним рішення про скасування дозволу на імміграцію, ОСОБА_1 визначив те, що під час прийняття згаданого рішення він не запрошувався для надання пояснень. Крім того, позивач зауважив на тому, що оскаржуване рішення не містить обставин, що передбачені для скасування дозволу.
В той же час, судовим розглядом встановлено, що за результатами розгляду матеріалів справи громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, 17.12.2021 головним спеціалістом відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління ДМС України в Сумській області Яременко Н. складений висновок про скасування дозволу на підставі пунктів 1, 5 та 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з поданням іноземцем свідомо неправдивих відомостей, а саме: не зазначення у заяві про отримання дозволу відомостей про дітей, а також, отримання дозволу на імміграцію на підставі укладеного з громадянкою України шлюбу, який за своєю суттю є недійсним, оскільки на момент його укладення ОСОБА_1 перебував у шлюбних відносинах з громадянкою Узбекистана ОСОБА_4 .
За результатами аналізу інформації, вказаної у висновку, 17.12.2021 Управлінням ДМС прийнято рішення № 48 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянину Узбекистана ОСОБА_1 . При цьому, у самому рішенні зазначено підставу для такого скасування.
Надаючи оцінку доводам скаржника щодо порушення відповідачем положень п.23 Порядку №1983, колегія суддів виходить з такого.
Згідно із змістом вказаної норми Порядку за №1983 участь особи, відносно якої розглядається питання про скасування дозволу на імміграцію, не є обов`язковою.
Натомість, Порядком №1983 установлено, що особа запрошується для надання пояснень у разі необхідності з`ясування обставин, які мають значення для вирішення питання про скасування дозволу на імміграцію.
При цьому колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі позивач посилається  п.  23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002,  в редакції,  яка діяла  до виникнення спірних правовідносин. 
Отже, таке запрошення є правом відповідача,  а не обов`язком, крім того, такий виклик здійснюється за наяності відповідної необхідності. Тим більше, що позивач не вказує,  яку саме інформацію він міг повідомити під час пояснень, що мала б суттєвий вплив на прийняття рішення.           
Колегія суддів  зазначає, що порушення встановленої законодавством процедури ухвалення рішення може бути підставою для скасування цього рішення, якщо допущене порушення вплинуло або могло вплинути на його правильність.
В даному випадку, відсутність запрошення позивача для надання пояснень щодо підстав скасування рішення відповідача № 48 від 17.12.2021 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та не вплинуло і не могло вплинути на його правильність.
Позивач не позбавлений можливості надавати пояснення та докази у даній справі під час її розгляду у судовому порядку.
Таким чином, під час судового перегляду оскаржуваного рішення позивач мав можливість надати докази на спростування обставин, водночас, ОСОБА_1  таких доказів не надав.
Доводи позивача щодо ініціювання  судового процесу про розірвання шлюбу для необхідності підтвердження даного факту через неможливість доступу до державних органів Узбекситану також  є безпідставними, оскільки  позивачем  ані до суду першої інстанції, ані під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції   не надано доказів звернення до дипломатичних або консульських установ Республіки Узбекистан на території України і доказів неможливості отримання запитуваних документів.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області № 48 від 17.12.2021 про скасування дозволу на імміграцію прийнято з дотриманням положень Закону України «Про імміграцію» та Порядку № 1983.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи позивача, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано усіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - .
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 по справі № 480/1662/22  залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	Г.Є. Бершов    І.М. Ральченко