Дата документу 17.04.2023 Справа № 335/4062/22

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний №335/4062/22                        Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В. 
Провадження №22-ц/807/807/23                                Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 квітня 2023 року                                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:     	Подліянової Г.С., Гончар М.С.,  Маловічко С.В.,	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2023 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.
В обґрунтування позову зазначено, що Концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води). Відповідач, в свою чергу, споживає вказані послуги за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 30,5 кв.м. належить на праві приватної власності  ОСОБА_1 . 
Система опалення помешкання відповідача є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання всього будинку, від`єднання якої є неможливим, як з юридичної точки зору, так і з технічної сторони.
Послуга з централізованого опалення надавалась відповідачам в межах опалювального сезону, а послуга з централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) постійно, проте відповідачем не виконувався обов`язок по оплаті за надані комунальні послуги у зв`язку з чим утворилась заборгованість за надані послуги.
У період з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» надавав відповідачу послуги централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за вищезазначеною адресою. Відповідач за вказаний період належним чином не здійснював оплату за надані послуги, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 33636,48 грн.
Посилаючись на наведені обставини, Концерн «Міські теплові мережі» просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року в розмірі 33636,48 грн та судові витрати у розмірі 2481,00 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2022 року позов Концерну «Міські теплові мережі» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надавались за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 квітня 2013 року по 13 липня 2020 року у розмірі 25041,98 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1847,10 грн. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення. 

27 жовтня 2022 року ОСОБА_1 в особі представника, адвоката, ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2022 року у справі № 335/4062/22.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2022 року у справі № 335/4062/22 скасовано, призначено справу до судового розгляду в загальному порядку, за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2023 року закрито провадження у справі №335/4062/22 за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 у частині позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надавались за адресою: АДРЕСА_1 у період з 01 грудня 2017 року по 30 червня 2020 року, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки існує рішення суду, яке набрало законної сили, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 , про той самий предмет спору і з тих самих підстав.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надавались за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 01 липня 2020 року по 19 березня 2021 року, у розмірі 679,35 грн. 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 463,16 грн. 
В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення. 
Стягнуто з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 4066,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням Концерн «Міські теплові мережі» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з позивача понесені апелянтом судові витрати. 

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідачу надавалися позивачем послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у приміщення, яке йому належить на праві приватної власності, за які він оплати не проводив, тому має заборгованість за період з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 33636,48 грн, відсутність договору не є підставою для не здійснення таких виплат. Також, судом першої інстанції не враховано, що пред`явлення позову під час дії карантину на території України та відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Стягнуті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 4066,60 грн є зайвими, оскільки справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, є малозначною справою, участь в категорії таких справ саме адвоката є необов`язковою, відповідач мала змогу отримати правову допомогу й у інших фахівців в галузі права. Відповідач сплачуючи своєчасно кошти за надані позивачем послуги, не виникло би потреби у похзтвача звертатися до суду першої інстанції для примусового стягнення заборгованості, яка утворилася за вказаний період. Відповідач та адвокат не довели співмірності заявленої вимоги щодо витрат на правничу допомогу із ціною позову. 

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зазначає, що ухвалу про відкриття провадження у справі учасники справи отримали, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (ч. 9 ст. 19 ЦПК України). 
В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2023 року це 268400 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2684,00 грн (2684,00 грн Х 100 = 268400,00 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 33636,48 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За положеннями ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове ршення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове роішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги з централізованого опалення постачання гарячої води є доведеною, а обов`язок відповідача оплачувати дані послуги ґрунтуються на законі. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуги у повному обсязі, з урахуванням ухвали Оржонікідзевського районного суду від 25 січня 2023 року про закриття провадження у цій справі у частині позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надавалися за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 01 грудня 2017 року по 30 червня 2020 року, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд розглядав вказану справу в частині позовних вимог Концерну «МТМ» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надавалися Концерном «МТМ» за вищевказаною адресою, за період 01 квітня 2013 року по 01 грудня 2017 року, та з 01 липня 2020 року по 31 жовтня 2021 року. Доведеними позивачем є позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача централізованого опалення та постачання гарячої води у кв. АДРЕСА_2 за період з 01 липня 2020 року по 19 березня 2021 року (день продажу квартири) у розмірі 6279,35 грн, натомість задоволенню не підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, яка виникла у період з 01 квітня 2013 року по 01 грудня 2017 року за пропуском строку позовної давності, та з 20 березня 2021 року по 31 жовтня 2021 року, врахувавши, що відповідач продав належну йому вищевказану квартиру куди позивачем надавались послуги, не надавши доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 у період з 19 березня 2021 року по 31 жовтня 2021 був споживачем наданих послуг за вказаною адресою, а відтак, що і заборгованість за ці послуги, яка виникла за вказаний період, підлягає стягненню саме з нього, натомість як власник майна, він був споживачем вказаних послуг у період з 28 вересня 2007 року по 19 березня 2021 року. 

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач Концерн «Міські теплові мережі» зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб.
Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_3 , що підтверджується листом Департаменту реєстраційних послуг Управління державної реєстрації фізичних осіб від 19 липня 2022 року № 04-47/2734 (а.с.13). 

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 13 липня 2020 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г.М. (а.с.7), є споживачем послуг, які надаються позивачем.
Між сторонами виникли фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги (вказане відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 від 07 липня 2020 року).
Факт надання відповідачеві послуг підтверджується відкритим особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого Концерном «Міські теплові мережі» надавалися послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в квартирі за вищевказаною адресою (а.с.6).
       Концерн «МТМ» у період з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року надав на підставі особового рахунку № НОМЕР_1 послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у житлове приміщення, розташоване у АДРЕСА_1 ,на загальну суму 33636,48 грн. У вказаний період ОСОБА_1 не було здійснено жодної оплати, тому станом на 01 листопада 2021 року сума заборгованості за вказаний період складає 33636,48 грн та залишається несплаченою (а.с.8-10).
       Тобто, як зазначив позивач, споживач, скориставшись послугами Концерну, не здійснив повну оплату за надані позивачем послуги. 
Відповідно до розрахунку суми заборгованості за послуги з теплопостачання встановлено, що відповідач за період з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року має заборгованість в сумі 33636,48 грн (а.с.8-10).
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії і гарячої води, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року (далі Правила).
За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875 –IV«Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV), чинному на момент виникнення спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Такі послуги надаються споживачу фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
В статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189 VIII, який набрав чинності 10 грудня 2017 року (далі Закон № 2189 VIII), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (стаття 5 Закону № 2189 VIII).
Згідно з статтею 1 Закону України «Про теплопостачання»споживач теплової енергії фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з п. 18 Правил № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є
календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за
розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно з п. 20, 21 Правил № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем
відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів
(норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної
квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У разі
відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок
засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з
установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення
особистого підсобного господарства.

Згідно з п.29 Правил №630, споживач має право на зменшення розміру плати у разі, зокрема, тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Відповідно до ст. ст. 67, 68, 162 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житла. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Відповідно до статтей 150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.
Наймачі несуть рівні обов`язки по сплаті комунальних послуг, повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (стаття 64 ЖК України).
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. ст. 610–611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний номер № 5548, 05 вересня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г.М., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої 13 липня 2020 року, ОСОБА_3 , дата прийняття рішення про державну реєстрацію та внесення запису - 28 вересня 2007 року(а.с.7).

Згідно з Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19 березня 2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., ТОВ «Діджи Фінанс», діючи відповідно до вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку» продало, а ОСОБА_4 придбав нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 ( а.с. 63-65). 

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що квартира відповідача підключена до мережі централізованого опалення і постачання гарячої води, безперервну роботу і обслуговування якої забезпечує позивач. За таких обставин, ОСОБА_1 , як власник нерухомого майна, був споживачем наданих за вказаною адресою житлово-комунальних послуг у період з 28 вересня 2007 року по 19 березня 2021 року, день продажу квартири, згідно вищевказаного договору купівлі-продажу від 19 березня 2021 року. Ці послуги у зазначений період надавалися і споживалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідач до позивача не звертався.

У зв`язку з відсутністю укладеного договору між Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 , позивачем здійснювався облік наданих відповідачеві послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , по особовому рахунку № НОМЕР_2 , який було оформлено на ОСОБА_1 , що підтверджується відповідною довідкою Концерну «МТМ» (а.с.6). 

З позовної заяви та доданих до неї довідки щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та розрахунку суми позову, встановлено, що загальна сума заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надавалися Концерном «МТМ» за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року складає 33636,48 грн, та, як зазначає позивач у позовній заяві, вказана сума боргу підлягає стягненню із відповідача ОСОБА_1 , оскільки він був споживачем вказаних послуг. Відповідач по справі від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлявся/не відключався та з претензією на адресу позивача про їх неотримання не звертався.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2023 року закрито провадження у справі №335/4062/22 за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 у частині позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надавались за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 01 грудня 2017 року по 30 червня 2020 року, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (а.с.84). 

Підставою закриття провадження у справі в цій частині стало існування рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року у справі №335/6169/20, залишене без змін, постановою Запорізького апеляційного сулу від 28 грудня 2021 року, яким з ОСОБА_1 стягнуто на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надавались у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 01 грудня 2017 року по 30 червня 2020 року, на загальну суму 15921,39 грн (а.с.32-35). 

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за такими самими вимогами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про закриття провадження у справі №335/4062/22 за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 у частині позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надавались за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 01 грудня 2017 року по 30 червня 2020 року, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки існує рішення суду, яке набрало законної сили, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 , про той самий предмет спору і з тих самих підстав.

Отже, з урахуванням ухвали суду про закриття провадження у частині позовних вимог, суд дійшов вірного висновку про розгляд вказаної справи в частині позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надавалися Концерном «МТМ» за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 квітня 2013 року по 01 грудня 2017 року, та з 01 липня 2020 року по 31 жовтня 2021року.

Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З врахуванням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка отримана позивачем 13 липня 2020 року, а також договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19 березня 2021 року, які долучені до матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яеим погоджується колегія суддів проте, з ящо ОСОБА_1 , як власник майна, був споживачем наданих послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надаються Концерном «Міські теплові мережі» за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 28 вересня 2007 року по 19 березня 2021 року, тобто у той період, коли ОСОБА_1 був власником квартири за вказаною адресою.

Отже, суд першої інстанції вірно врахував, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 у період з 19 березня 2021 року по 31 жовтня 2021 року був споживачем наданих послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надаються Концерном «Міські теплові мережі» за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак, що і заборгованість за ці послуги, яка виникла за вказаний період, підлягає стягненню саме з нього.

Зокрема, у суду відсутні відомості про те, що у період з 19 березня 2021 року по 31 жовтня 2021 року ОСОБА_1 був власником вказаної квартири, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу від 19 березня 2021 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., ТОВ «Діджи Фінанс», діючи відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», продало, а ОСОБА_4 придбав нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , тобто право власності на вказану квартиру з 20 березня 2021 року належить ОСОБА_4 .

Крім того, згідно інформації, яка надана Управлінням державної реєстрації фізичних осіб Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради у листі від 19 липня 2022 року №04-47/2734, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 з 25 липня 1996 року по 19 липня 2022 року, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.13), тобто не за адресою надання послуг, про стягнення яких заявлені позовні вимоги у цій справі.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Судом вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не виконував свого обов`язку із своєчасної сплати за надані позивачем послуги з централізованого опалення та централізованого постання гарячої води, і позовні вимоги позивача є обґрунтованими саме за період з 01 квітня 2013 року по 01 грудня 2017 року, та з 01 липня 2020 року по 19 березня 2021 року.

Ці послуги у зазначений період надавалися і споживалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідач до позивача не звертався. 

Щодо застосування строків позовної давності. 

У заяві про застосування строку позовної давності представник ОСОБА_1 , адвокат Коротя Р.О.просив застосувати строк позовної давності у межах трьох років за період з 13 липня 2019 року по 18 березня 2021 року та з урахуванням існуючого рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року у справі № 335/6169/20, яким вже було стягнуто заборгованістьз 01 грудня 2017 року по 30 червня 2020 року 30 червня 2020 року та з урахуванням того, що з 19 березня 2021 року відповідач не являється власником квартири (а.с.60).

Судом першої інстанції обґрунтовано враховано заяву представника ОСОБА_1 , адвоката Коротя Р.О. про застосування позовної давності.

Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З виписки по особовому рахунку та наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з квітня 2013 року по листопад 2021 року відповідач не проводив оплату вартості наданих йому послуг з теплопостачання (а.с.8-10). Загальний розмір заборгованості станом на 01 листопада 2021 року складає 33636,48 грн (а.с.10). Позивач просив стягнути заборгованість, яка виникла з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року (а.с.6).
Проте, як зазначено вище, по даному позову судом розглядаються вимоги щодо стягнення заборгованості за два період з 01 квітня 2013 року по 01 грудня 2017 року, та з 01 липня 2020 року по 19 березня 2021 року.

В позовній заяві Концерн «МТМ» не ставились вимоги про поновлення строку позовної давності та не зазначалось причин поважності пропуску цього строку.

Спірні правовідносини виникли з приводу несплати відповідачем наданих позивачем житлово-комунальних послуг з постачання теплової енергіїдля потреб опалення квартири. Встановлено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги повинна бути внесена не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №63 у редакції, що була чинною впродовж періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість).

Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу окремо. З огляду на те, що між товариством та відповідачем існують фактичні договірні відносини, тобто не визначений інший, ніж встановлений у пункті 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення термін внесення платежів, саме з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем.

Тобто, з 21 числа кожного місяця, що слідує за розрахунковим, починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці житлово-комунальних послуг, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17.

Так, згідно розрахунку заборгованості, який відповідачем належними та допустимими доказами не спростований, заборгованість за надані у квартиру АДРЕСА_2 , послуги з централізованого опалення за період з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року становить 33 636,48 грн.

Тобто, Концерн «Міські теплові мережі» нарахував заборгованість за централізоване опалення та постачання гарячої води за період з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року.

З позовом про стягнення вказаної суми заборгованості позивач звернувся до суду 13 липня 2022 року (згідно штампу з відміткою суду).

При вирішенні питання щодо спливу позовної давності за інший період заборгованості, тобто яка виникла з 01 квітня 2013 року до 30 листопада 2017року та з 01 липня 2020 року по 19 березня 2021 року, слід враховувати також інше чинне законодавство.

Концерн «МТМ» звернулося до суду з позовом 13 липня 2022 року, врахувавши трирічний строк позовної давності, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності з 01 квітня 2013 року по 01 грудня 2017 року.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що строк позовної давності продовжено з дня набрання чинності змін у Розділі «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо продовження строку позовної давності, з 02 квітня 2020 року.
Проте суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогами, які виникли з квітня 2013 року по листопад 2017 року включно не вірно застосувавши інше чинне законодавство з наступних підстав.
Так, 30 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла Закон №540-IX (набрав чинності 02 квітня 2020 року), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину, введеного в Україні задля запобігання поширенню коронавірусної хвороби.

Зокрема, внесеними до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу змінами було визначено, що під час дії карантину, строки, встановлені низкою статей цього Кодексу (зокрема, позовна давність), продовжуються на строк дії карантину.
За загальним правилом, визначеним у статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі.

З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом №540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020 року, не є продовженими.

Між тим, строк позовної давності по заборгованості з оплати послуги Концерну «МТМ» за січень 2017року мав сплинути 21 лютого 2020року, за лютий 2017року - 21 березня 2020року, за березень 2017року - 21 квітня 2020року, за квітень 2017року - 21 травня 2020року тощо.

Із наведеного вбачається, що позовна давність по заборгованості у період з квітня 2013 року по лютий 2017 року спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 Перехідних положень до ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється.

Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо решти періоду заборгованості за березень 2017 року – листопад 2017 року припадає на час дії карантину, який не закінчився у день подання позову Концерном «МТМ» 13 липня 2022 року та продовжено в Україні до 30 квітня 2023 року, тому на цю заборгованість поширюються приписи ст.12 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину. А тому ця заборгованість підлягала стягненню з відповідача.

Визначаючи її розмір, колегія за табличним розрахунком позивача встановила, що у період з квітня 2017 року по 30 листопада 2017 року всього було нараховано до сплати 674,02 грн, сплачено 0,00 грн, отже заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води яка залишається несплаченою складає 674,02 грн.

Таким чином в межі строку позовної давності з урахуванням приписів пункту 12 Перехідних положень ЦК України та доводів апеляційної скарги, вкладається період з 02 квітня 2017 року по 30 листопада 2017 року включно, а борг у цьому періоді становить 674,02 грн.

При цьому, суд першої інстанції вірно врахував, що ухвалою суду закрито провадження у вказаній цивільній справі в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надавались за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 01 грудня 2017 року по 30 червня 2020 року, на загальну суму 15921,39 грн, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

З урахуванням наданого позивачем розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а також встановлених судом обставин, задоволенню підлягають позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» у межах строку позовної давності, з урахуванням вимог п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, і стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за надані послуги з централізованого опалення у період з 02 квітня 2017 року по 30 листопада 2017 року та з 01 липня 2020 року по 19 березня 2021 року, яка у загальному розмірі становить 6252,46 грн (за період з 02 квітня 2017 року по 30 листопада 2017 року у розмірі 674,02 грн, за період з 01 липня 2021 року по 19 березня 2021 року у розмірі 6256,74 грн). Про стягнення заборгованості, яка виникла до 02 квітня 2017 року, тобто за період з 01 квітня 2013 року по 31 березня 2017 року слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, а тому рішення суду першої інстанції  підлягає скасуванню з підстав, передбачених  п. 4 ч. 1  ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та центрального постачання гарячої води за період з 02 квітня 2017 року по 30 листопада 2017 року у розмірі 674, 02 грн, за період з 01 липня 2020 року по 19 березня 2021 року у розмірі 6256, 74 грн, а всього у розмірі 6930,76 грн.

Щодо доводів апелянта про застосування судом недіючих норм законодавства України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за надані відповідачу послуги у квартиру АДРЕСА_2 за період з 01 квітня 2013 року по 31 жовтня 2021 року, який охоплює дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 24 червня 2004 року № 1875-IV та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 09 листопада 2017 року №2189-VIII. Суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 24 червня 2004 року № 1875-IV, а саме ст. 19, яка стосується учасників договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг та ст.20, яка регулює права та обов`язки споживача. Відносини, що склалися між сторонами також регулюються Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 09 листопада 2017 року №2189-VIII, а саме ст.21 послуга з постачання теплової енергії, та ст.22 послуга з постачання гарячої води.

Щодо стягнення з Концерну «МТМ» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

У заяві, яка надійшла на адресу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 19 грудня 2022 року, адвокат Коротя Р.О., який діє в інтересах відповідача у справі ОСОБА_1 , просив стягнути з Концерну «МТМ» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн, яка складається із гонорару, визначеному за домовленістю сторін у фіксованому розмірі. 

Згідно витягу з договору від 12 жовтня 2022 року, який укладено між адвокатом Коротя Р.О. та клієнтом ОСОБА_1 , адвокат зобов`язується надати клієнту правову (правничу) допомогу по представництву прав та інтересів клієнта у судовому процесі у справі №335/4062/22, гонорар адвоката становить 5000 грн, який відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру сплачено ОСОБА_1 12 жовтня 2022 року.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з правилами пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Отже, частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Такі самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 - 36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України", від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи при складанні заяви про перегляд заочного рішення, клопотання про закриття провадження у справі та застосування строків позовної давності, додані до вказаного клопотання документи, їх значення для справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 066,60 грн .

Отже, вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що наявні у матеріалах справи докази доводять реальність та обґрунтованість витрат на правову допомогу, а заявлена до стягнення з позивача сума відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Згідно ч.1, п. 3 ч.2,ч.13ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п.п.б),в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем сплачено судовий збір за подання позовної зави у розмірі 2481,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 3092 від 17 лютого 2022 року (а.с.1), за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3721,50 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 6318 від 14 лютого 2023 року на суму 3721,50 грн.
Позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» задоволено на суму 6930, 76 грн, тому позивачу за рахунок відповідача належить до компенсації сума судового збору за подання позовної заяви у розмірі 511,20 грн (6930,76х2481:33636,48), за подання апеляційної скарги у розмірі 766,81 грн (6930,76х3721,50:33636,48), всього у розмірі 1278,01 грн (511,20+766,81).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» – задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2023 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води), задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 02 квітня 2017 року по 30 листопада 2017 року у розмірі 674, 02 грн, за період з 01 липня 2020 року по 19 березня 2021 року у розмірі 6256, 74 грн, а всього у розмірі 6930,76 грн.

В іншій частині позову відмовити.
Рішення суду в частині стягнутих з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 4066, 60 грн залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 1152,93грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова складена 17 квітня 2023 року.

Головуючий, суддя                 Суддя               Суддя 
Подліянова Г.С.               Гончар М.С.     Маловічко С.В.