Постанова
Іменем України
 
18 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 372/4482/19
провадження № 61-16846св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційні скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І., та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до суду до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим , що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1181 га, кадастровий номер 3223186800:04:011:0121, яка розташована за адресою: с. Підгірці, Обухівський район, Київська область.
 
ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2 га, кадастровий номер 3223186800:04:011:0075, яка розташована за адресою: с. Підгірці, Обухівський район, Київська область.
 
Позивач не  може повною мірою користуватися своєю власністю у зв`язку з тим, що відповідач встановила на її земельній ділянці паркан, чим порушила її право власності на нерухоме майно. Так, під час будівництва паркану від точок А до Б (збірний кадастровий план), а також, від точок В до Г, від Д до Е, від Є до Ж, від З до И, відповідач змістила паркан вглиб належної позивачу земельної ділянки, внаслідок чого самовільно захопила понад 34 м приватної власності.
 
На неодноразові вимоги щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відповідач не реагувала, тому позивач змушена звернутися до суду за захистом порушеного права.
 
Із урахуванням наведених обставин позивач просила суд:
 
- зобов`язати ОСОБА_2 відновити стан своєї земельної ділянки, кадастровий номер 3223186800:04:011:0075, який існував до порушення прав ОСОБА_1 , відповідно до даних, які містяться в земельно-кадастровій документації та в правовстановлюючих документах;
- зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою, кадастровий номер 3223186800:04:011:0121, шляхом демонтажу (знесення) паркану, який знаходиться на території земельної ділянки ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2021 року позов задоволено. 
 
Зобов`язано ОСОБА_2 відновити стан земельної ділянки, кадастровий номер 3223186800:04:011:0075, який існував до порушення прав ОСОБА_1 , відповідно до даних, які містяться в земельно-кадастровій документації та в правовстановлюючих документах.
 
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою, кадастровий номер 3223186800:04:011:0121, шляхом демонтажу (знесення) паркану, який знаходиться на території земельної ділянки ОСОБА_1 .
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на обґрунтування своїх доводів про незаконне розміщення відповідачем на земельній ділянці позивача паркану, надано акт «Про погодження меж земельної ділянки» від 10 жовтня 2019 року № 99, відповідно до якого встановлено факт невідповідності фактичних меж земельної ділянки, належної відповідачу. Сторона відповідача не надала належних доказів на спростування зазначених обставин, своїм правом на призначення судової експертизи не скористалася. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2021 року скасовано. Ухвалено у справі нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, поклавши в основу рішення наданий позивачем акт «Про погодження меж земельної ділянки» від 10 жовтня 2019 року № 99, не врахував, що вказаний акт встановив факт невідповідності фактичних меж двох земельних ділянок - як позивача, так і відповідача, а також було запропоновано двом власникам земельних ділянок привести їх до належного стану. Сторони не вважали за доцільне заявляти клопотання про призначення судової експертизи. 
 
З огляду на встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено позовних вимог, зокрема позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що паркан, побудований саме на земельній ділянці позивача, та зі сторони відповідача вчиняються будь-які перешкоди у користуванні належною позивачу земельною ділянкою.
 
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення задоволено. 
 
Стягнуто із     ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації понесених судових витрат судовий збір у розмірі 2 035,20 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн, а всього - 8 035,20 грн. 
 
Додаткове судове рішення мотивовано тим, що стороною відповідача доведено належним та допустимими доказами факт понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.  
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
 
У касаційній скарзі на постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року, поданій у жовтні 2021 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
У касаційній скарзі на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Рух касаційних скарг в суді касаційної інстанції 
 
18 жовтня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В. 
 
21 жовтня 2021 року у зв`язку із постановленням Верховним Судом ухвали від 20 жовтня 2021 року про самовідвід судді Висоцької В. С. проведено повторний автоматизований розподіл справ та справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Литвиненко І. В. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року, витребувано її з Обухівського районного суду Київської області. 
 
21 грудня 2021 року проведено повторний автоматизований розподіл та справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року.
 
Доводи особи, яка подала касаційні скарги 
 
У касаційній скарзі на постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 ,посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц та постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 350/1091/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 338/822/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 350/1969/14-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 307/510/19 (пункт 1); відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах статей 103, 104 Земельного кодексу України у поєднанні із статтями 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України (пункт 3); суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4). 
 
У касаційній скарзі на постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 , зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно надав оцінку акту від 10 жовтня 2019 року № 99, не дослідив його з іншими доказами у справі - актом про встановлення в натурі (на місцевості) зовнішньої межі земельної ділянки та передачу на зберігання встановлених межових знаків від 09 вересня 2019 року, яким було чітко встановлено порушення саме відповідачем меж земельної ділянки позивача шляхом встановлення паркану. Суд апеляційної інстанції не врахував той факт, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог та заперечень, а посилання відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях. При цьому, відповідач не скористалася своїм правом на заявлення клопотання про проведення експертизи у справі. Апеляційне провадження у цій справі підлягало закриттю, оскільки у матеріалах справи відсутній ордер, виданий відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», який б підтверджував повноваження адвоката Боскіна О. Л. на підписання апеляційної скарги. 
 
У касаційній скарзі на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 , посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17(пункт 1); суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4). 
 
У касаційній скарзі на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 , зазначає, що положення договору про надання правничої допомоги від 22 червня 2021 року № 5-06/21 не містять умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом (фіксована вартість та погодинна оплата), що в свою чергу можливо вважати недосягненням згоди між адвокатом та клієнтом щодо вартості (ціни) договору та правової допомоги. Позивач наголошувала на тому, що обґрунтованим розміром вартості правничої допомоги, що була понесена відповідачем, є сума, що не може перевищувати 1 500,00 грн, яка складається із часу, який був витрачений адвокатом на представництво інтересів відповідача в судових засіданнях та ознайомлення з матеріалами справи, виходячи із умов укладеного договору, проте суд апеляційної інстанції не надав вказаним доводам позивача належної правової оцінки. 
 
Доводи інших учасників справи
 
У грудні 2021 року ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_4 , подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить відмовити у задоволені касаційної скарги та залишити без змін постанову суду апеляційної інстанції. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що  ОСОБА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки від 07 вересня 2013 року є власником земельної ділянки, площею 0,1181 га, кадастровий номер 3223186800:04:011:0121, розташованої за адресою: с. Підгірці, Обухівський район, Київська область (а. с. 8-11 т. 1).
 
ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2019 року є власником земельної ділянки, площею 0,2 га, кадастровий номер 3223186800:04:011:0075, розташованої за адресою: с. Підгірці, Обухівський район, Київська область (а. с. 80 т. 1).
 
Згідно із кадастрового плану зовнішніх меж земельної ділянки земельна ділянка із кадастровим номером 3223186800:04:011:0121, належна на праві власності ОСОБА_1 , межує від точок А до Б із земельною ділянкою із кадастровим номером 3223186800:04:011:0075, належною ОСОБА_2   (а. с. 12 т. 1). 
 
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 складено акт про встановлення в натурі (на місцевості) зовнішньої межі земельної ділянки та передачу на зберігання встановлених межових знаків, у якому зафіксовано, що межі земельної ділянки за кадастровим номером 3223186800:04:011:0121, площею 0,1181 га, яка знаходиться за адресою: с. Підгірці, Обухівський район, Київська область, наданої ОСОБА_1 , закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка у кількості 0 шт.; точка № 1 - не винесена (знаходиться на відстані 1,78 м в точках Д-Е від поворотного стовпа паркану на сусідній земельній ділянці доступ до якої не був наданий), № 2 - не винесена (знаходиться на відстані 2,17 м в точках А-Б від поворотного стовпа паркану на сусідній земельній ділянці доступ до якої не був наданий) № 3 - позначена фарбою (співпала з фундаментом будівлі), № 4 - позначена фарбою (знаходиться на тротуарній плитці на в`їзді), № 5 - не закріплювалась (співпала з межовим стовпом паркану), № 6 - не закріплювалась (співпала з парканом), № 7 - помічена фарбою (знаходиться на тротуарній доріжці), № 8 - не закріплена (співпала з фундаментом будівлі), № 9 - не винесена (знаходиться на відстані 1,15 м в точках Є-Ж від паркану на сусідній земельній ділянці, доступ до якої не був наданий) (а. с. 16 т. 1).
 
Згідно з актом від 10 жовтня 2019 року № 99, складеного постійною комісією з питань агропромислового комплексу, земельних відносин, охорони та захисту навколишнього природного середовища Підгірцівської сільської ради у складі: Токарчука В. З. , Уса В. В. , Сатко С. О. та додатково залученого спеціаліста ІІ категорії Підгірцівської сільської ради з питань землевпорядкування Безрідного О. В. , комісія вирішила: 
 
Згідно наявної фактичної ситуації на місцевості та згідно складеного сертифікованим інженером-землевпорядником фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 збірного кадастрового плану та акта про встановлення в натурі (на місцевості) зовнішньої межі земельної ділянки та передачу на зберігання встановлених межових знаків від 26 серпня 2019 року наявний факт невідповідності фактичних меж земельних ділянок з кадастровими номерами 3223186800:04:011:0121 та 3223186800:04:011:0075 та меж відповідних земельних ділянок згідно даних внесених до Державного земельного кадастру, у зв`язку з чим рекомендовано: 1) власникам земельних ділянок з вказаними кадастровими номерами встановити (відновити) межі земельних ділянок та користуватись земельними ділянками в межах, які відповідають їх правовстановлюючим документам, та відповідно до даних занесених в Державний земельний кадастр; 2) власникам даних земельних ділянок дотримуватись визначених Земельним кодексом України обов`язків власників земельних ділянок та правил добросусідства (а. с. 14, 15 т. 1) .
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Щодо оскарження постанови Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року 
 
Згідно зі статтею 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
 
Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач можуть вимагати усунення будь-яких порушень їхніх прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. 
 
Звертаючись до суду, позивач на підтвердження факту накладення земельної ділянки відповідача на її земельну ділянку надала акт від 10 жовтня 2019 року № 99, складений постійною комісією з питань агропромислового комплексу, земельних відносин, охорони та захисту навколишнього природного середовища Підгірцівської сільської ради та додатково залученого спеціаліста ІІ категорії Підгірцівської сільської ради з питань землевпорядкування. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що зазначений акт від 10 жовтня 2019 року № 99 не є належним і достатнім доказом того, що саме відповідачем порушено вимоги земельного законодавства щодо накладення суміжних земельних ділянок. 
 
Належним чином дослідивши акт від 10 жовтня 2019 року № 99, суд апеляційної інстанції констатував, що комісією встановлено невідповідність фактичних меж двох земельних ділянок - як позивача, так і відповідача, а також запропоновано двом власникам земельних ділянок встановити (відновити) межі земельних ділянок та користуватися земельними ділянками в межах, які відповідають їх правовстановлюючим документам.  
 
Інших належних та допустимих доказів на підтвердження порушення прав позивача, а також відомостей щодо розміру, площі та меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на якій виникло накладення (перетин) спірних земельних ділянок, суду не надано. 
 
Верховний Суд погоджується із таким висновком суду апеляційної інстанції.
 
Виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі підлягали встановленню обставини щодо фактичного розташування земельних ділянок, а саме: фізичні характеристики земельних ділянок (конфігурації, площі, проміри тощо; відповідність фактичного землекористування характеристикам земельних ділянок, визначених правовстановлюючими документами на ці земельні ділянки).
 
У пункті 6.1 Розділу ІІ Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5) визначено, що одними із основних завдань земельно-технічної експертизи є:
 
- визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо);
- визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки.
 
Отже, для встановлення обставин, чи має місце накладення спірних земельних ділянок, необхідно досліджувати землевпорядну документацію, перевірити відповідність фактичного розташування земельної ділянки ОСОБА_1 та земельної ділянки ОСОБА_2 відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки, що є компетенцією експертів у відповідній галузі.
 
Суд роз`яснював позивачу право клопотати про призначення експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та потребують спеціальних знань у галузі землеустрою, топографії, картографії і геодезії, проте позивач не скористалася таким правом.
 
Враховуючи принцип змагальності, а також те, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не доведено достатніми доказами обставини, які мають значення для вирішення цього спору, а саме: факт накладення саме земельної ділянки відповідача на земельну ділянку позивача, а також конкретний розмір, площу та межі земельної ділянки, на якій виникло накладення (перетин) спірних земельних ділянок. 
 
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц та постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 350/1091/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 338/822/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 350/1969/14-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 307/510/19, є необґрунтованими, оскільки висновки у зазначених справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 
 
Так, у справах № 350/1091/16-ц, № 338/822/15-ц, № 350/1969/14-ц,   № 307/510/19 спір виник щодо усунення перешкод у користуванні дорогою загального користування, тоді як у справі, яка є предметом касаційного перегляду, - щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка перебуває у приватній власності. 
 
У справі № 350/67/15-ц спір виник у зв`язку із відмовою суміжних землекористувачів погодити межі земельних ділянок, що позбавляло позивача можливості завершити процес приватизації земельної ділянки. У вказаній справі судом касаційної інстанції зроблено висновок, що непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. З огляду на обставини, встановлені у справі, яка є предметом касаційної інстанції, зазначений висновок не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. 
 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційне провадження у цій справі підлягало закриттю, оскільки у матеріалах справи відсутній ордер, виданий відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», який б підтверджував повноваження адвоката Боскіна О. Л. на підписання апеляційної скарги, з огляду на таке. 
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 
Згідно з сталою практикою Європейського суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу до суду, в тому розумінні, що особі забезпечується можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави відсутні правові чи практичні перешкоди для реалізації цього права.
 
Зміст права доступу до суду, окрім забезпечення можливості безпосереднього звернення до суду та розгляду і вирішення справи у суді, розуміється ще й в аспекті дотримання додаткових гарантій, пов`язаних з реалізацією цього права. У цьому аспекті враховується та розглядається забезпечення права на правову допомогу як гарантію ефективного доступу до суду («Airey v. Ireland», № 6289/73, рішення від 09 жовтня 1979 року).
 
Право доступу до суду має не тільки існувати, але й бути практичним та ефективним. Право на доступ до суду може бути порушене, зокрема, існуванням процесуальних перепон, які заважають або зменшують можливості звернення до суду (занадто суворе тлумачення національними судами процесуальної норми (надмірний формалізм), що може позбавити заявників права доступу до суду («Perez de Rada Cavanilles v. Spain», № 2809095, рішення від 28 жовтня 1998 року).
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.
 
В матеріалах справи наявний ордер від 10 березня 2020 року серії КВ № 466469, який підтверджує наявність у адвоката Боскіна О. Л. повноважень на представництво в суді інтересів відповідача (а. с. 133 т. 1). 
 
Таким чином, повноваження представника відповідача - Боскіна О. Л. підтверджуються належним доказом - ордером, оформленим відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 
 
За таких обставин, слід дійти висновку про те, що підстави, передбачені пунктом 2 частини першої статті 362 ЦПК України, за яких суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, не встановлено.  
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
Щодо оскарження додаткової постанови Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року
 
У пункті 3 частини першої статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
 
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).
 
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
 
Згідно з положеннями частин першої - п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
 
Для цілей розподілу судових витрат:
 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).
 
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
 
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: 
- копію договору про надання правової допомоги від 22 червня 2021 року    № 5-06/21, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , з додатком № 1 до цього договору (а. с. 166-168 т. 3); 
- акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 15 вересня 2021 року, що містить детальний опис наданих послуг та здійснених витрат в процесі надання професійної правничої (правової) допомоги, а саме: 1) представництво інтересів клієнта у Київському апеляційному суді -   2 400,00 грн; 2) ознайомлення з матеріалами справи у Київському апеляційному суді - 1 200,00 грн; 3) підготовка та подання пояснень до апеляційної скарги - 1 200,00 грн; 4) підготовка та подання заперечення на клопотання про закриття апеляційного провадження - 1 200,00 грн; всього - 6 000,00 грн (а. с. 169 т. 3);
- рахунок на оплату від 15 вересня 2021 року № 1 на суму 6 000,00 грн та довідку про оплату, видану адвокатом Романком В. В. (а. с. 170, 171 т. 3). 
 
Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем при розгляді цієї справи в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд провів належну правову оцінку наданих на підтвердження понесених таких витрат доказів у їх сукупності, встановив обсяг наданих послуг та їх реальність, а також співмірність вартості послуг із складністю справи і змістом цих послуг та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування на користь ОСОБА_2 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн, що відповідає принципам розумності, співмірності й реальності судових витрат у справі.
 
Судом апеляційної інстанції правильно встановлено дотримання представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 положень частини восьмої статті 141 ЦПК України, зокрема заявлення представником відповідача до закінчення судових дебатів у справі про необхідність вирішення питання щодо розподілу понесених судових витрат та подання відповідних доказів протягом п`яти днів з дня ухвалення судового рішення апеляційним судом, з урахуванням правил обчислення процесуальних строків, передбачених частиною третьою статті 124 ЦПК України.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 є необґрунтованими, оскільки апеляційний суд не порушив таких висновків.У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів
 
Щодо заяви ОСОБА_2 про розподіл судових витрат 
 
У грудні 2021 року ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_4 , звернулася до суду із заявою про розподіл судових витрат, у якій просить вирішити питання про розподіл судових витрат у справі та стягнути із ОСОБА_1 на її користь судові витрати у розмірі 2 400,00 грн. 
 
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції надано: 
- копію договору про надання правової допомоги від 22 червня 2021 року    № 5-06/21, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , з додатком № 1 до цього договору; 
- акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 06 грудня 2021 року, що містить детальний опис наданих послуг та здійснених витрат в процесі надання професійної правничої (правової) допомоги, а саме: складення та подання відзиву на касаційну скаргу до Верховного Суду - 2 400,00 грн;
- рахунок на оплату від 06 грудня 2021 року № 2 на суму 2 400,00 грн та довідку про оплату, видану адвокатом Романком В. В. 
 
Зазначена заява про розподіл судових витрат разом із доданими до неї документами була направлена відповідачем на адресу позивача, що підтверджується наданими описом вкладення до цінного листа та квитанцією. 
 
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
 
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20), від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21).
 
Відповідачем документально доведено розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції. ОСОБА_1 не подавала до суду касаційної інстанції клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, а тому відсутні правові підстави для відмови у стягненні цих витрат на користь ОСОБА_2 . З урахуванням викладеного, заява ОСОБА_2 підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги  ОСОБА_1  висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 400 (дві тисячі чотириста) грн 00 коп. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                      А. І. Грушицький

                                                                                                      І. В. Литвиненко
 
                                                                                                                                                                            Є. В. Петров