КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
05 травня 2023року                                                                       м. Київ
 
Унікальний номер справи № 756/9244/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6348/2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
   суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр Держпраці» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Майбоженко А.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр Держпраці» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оплату лікарняних листків, відшкодування моральної шкоди, -
 
в с т а н о в и в :
 
У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 154 677,86 грн., зобов`язати відповідача оплатити листи тимчасової непрацездатності у розмірі 3 852,81 грн., забезпечити розрахунок і оплату листів тимчасової непрацездатності 66 календарних днів за період з 01 травня 2017 року по 11 лютого 2022 року, починаючи з 6-го календарного дня, що має оплатити Фонд соціального страхування, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 5000 грн.
           На обґрунтування позовних вимог зазначав, що  працював на посаді начальника відділу машинобудування, зв`язку та АПК департаменту експертизи у ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» з 08 вересня 2015 року.
У січні 2017 року відносно позивача порушено кримінальне провадження № 4201610000000272, в межах якого на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 05 січня 2017 року його було відсторонено від займаної посади строком до 04 березня 2017 року.
Наказом директора ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» № 1-К від 10 січня 2017 року позивача було відсторонено від посади з 05 січня 2017 року по 04 березня 2017 року.
Після закінчення цього строку, наказом директора ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» № 11-к від 06 березня 2017 року продовжено дію наказів № 1-к від 10 січня 2017 року та № 8 «ОД» від цієї ж дати і продовжено відсторонення позивача від роботи до винесення судом рішення по кримінальній справі.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі № 756/14054/20 визнано незаконним наказ про відсторонення ОСОБА_1 , зобов`язано відповідача допустити його до роботи, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, оплату листків непрацездатності та моральної шкоди. Постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Наказом відповідача № 14-к від 11 липня 2022 року скасовано наказ № 11-к від 06 березня 2017 року та № 8 «ОД» від 10 січня 2017 року, допущено ОСОБА_1 до роботи з 12 липня 2022 року та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 березня 2017 року по 26 серпня 2021 року.
При цьому, за період з 27 серпня 2021 року по 11 липня 2022 року, тобто у період з моменту ухвалення рішення судом першої інстанції і до скасування наказу про відсторонення самим роботодавцем, останній позивача до роботи не допустив, у зв`язку з чим виник вимушений прогул, який має бути оплачений додатково у сумі 154 677,86 грн. 
Відсторонення позивача від посади спричинили нервовий стрес позивача, що призвело до підвищення тиску та розвитку серцево-судинних захворювань, внаслідок чого позивач неодноразово проходив лікування, що підтверджується листками тимчасової непрацездатності, які до подання позову не оплачені.
Внаслідок протиправних дій відповідача, які полягали у недопущенні до роботи та невиплаті середнього заробітку, позивач зазнав моральних страждань, психологічний дискомфорт, оскільки був змушений шукати засоби для існування, пов`язані з можливими проблема з пошуком роботи у майбутньому. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 5000 грн. (а.с. 1-7).
У грудні 2022 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що відповідачем було оскаржено рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року і у зв`язку з цим воно не набрало законної сили і не підлягало безумовному виконанню. У період з 27 серпня 2021 року по 11 липня 2022 року позивач на робочому місці не з`являвся і роботу не виконував. Вже після отримання постанови Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року було виконано рішення суду та скасовано накази про відсторонення відповідача від роботи, виплачено кошти. Вказував на повну оплату листків тимчасової непрацездатності на загальну суму 3 852,81 грн. Твердження позивача про завдання йому моральної шкоди вважає припущенням. Враховуючи вказане, просив позовні вимоги залишити без задоволення (а.с. 46-51).
У відповіді на відзив на позовну заяву позивач підтверджує факт перерахування відповідачем на його рахунок грошових коштів у сумі 3 852,81 грн. і зазначає, що йому не було відомо про це на момент звернення до суду з позовом. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, за винятком стягнення оплати листів тимчасової непрацездатності за час вимушеного прогулу у сумі 3 852,81 грн. (а.с. 60-65).
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оплату лікарняних листків, відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.Стягнуто з ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» на користь ОСОБА_1 : 143 734,32 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 серпня 2021 року по 11 липня 2022 року; 31 007,92 грн. індексації заробітної плати за період з 27 серпня 2021 року по 11 липня 2022 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» на користь держави 1 747,42 грн. судового збору (а.с. 95-99).
Не погодившись з рішенням районного суду, 09 лютого 2023 року директор ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» Слаблюк А.В. подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 серпня 2021 року по 11 липня 2022 року у сумі 143 734,32 грн. та індексації заробітної плати у сумі 31 007,92 грн., та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с. 102-107).
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що позивач працював на посаді начальника відділу машинобудування, зв`язку та АПК департаменту експертизи у ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» та був відсторонений від роботи наказом від 10 січня 2017 року № 1-К. У подальшому відсторонення від роботи позивача було продовжено наказом від 06 березня 2017 року № 11-к. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі № 756/14054/20 визнано незаконним наказ про відсторонення ОСОБА_1 , зобов`язано відповідача допустити його до роботи, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, оплату листків непрацездатності та моральної шкоди. Відповідач оскаржив рішення суду та постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. У цій справі не було передбачено негайного виконання рішення суду, відтак ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» не мало правових підстав для виконання рішення, оскільки рішення набрало законної сили лише 05 липня 2022 року, після чого було добровільно виконано.
Звертав увагу, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі № 756/14054/20 у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача допустити позивача до роботи було відмовлено.
Вказував, що у період з 27 серпня 2021 року по 11 липня 2022 року ОСОБА_1 не був обмежений у доступі до свого робочого місця, проте, на роботу не з`являвся. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про його вимушений прогул з вини роботодавця, відповідно середній заробіток не підлягає стягненню.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року залишити без змін (а.с. 124-131).
Відповідач подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.
 
За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року оскаржується в частині задоволення позову, тому в іншій частині законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не підлягає апеляційному перегляду.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач працював на посаді начальника відділу машинобудування, зв`язку та АПК департаменту експертизи у ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» (КЕТЦ) з 08 вересня 2015 року.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 січня 2017 року ОСОБА_1 було відсторонено від займаної посади строком до 04 березня 2017 року у межах кримінального провадження № 4201610000000272 (а.с. 8).
Наказом директора ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» від 10 січня 2017 року № 1-К ОСОБА_1 було відсторонено від посади начальника відділу машинобудування, зв`язку та АПК департаменту експертизи з 05 січня 2017 року до 04 березня 2017 року (а.с. 9).
Наказом директора ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» № 11-к від 06 березня 2017 року продовжено дію наказів від 10 січня 2017 року № 1-к та від 10 січня 2017 року № 8 «ОД» до винесення судом рішення по справі. У наказі зазначено, що його винесено на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 05 січня 2017 року у справі № 757/702/17-к та ч. 5 ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» (а.с. 10).
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі № 756/14054/20 частково задоволено позов ОСОБА_1 .
Визнано незаконним наказ директора ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» від 06 березня 2017 року № 11-к «Про продовження дії наказів від 10 січня 2017 року № 1-К та від 10 січня 2017 року № 8 «ОД».
Стягнуто з ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» на користь ОСОБА_1 :
- 696 105 (шістсот дев`яносто шість тисяч сто п`ять) гривень 04 копійки невиплаченої заробітної плати за період з 06 березня 2017 року по 26 серпня 2021 року;
- 313 256 (триста тринадцять тисяч двісті п`ятдесят шість) гривень 27 копійок індексації заробітної плати за період з 06 березня 2017 року по 26 серпня 2021 року;
- 42 274 (сорок дві тисячі двісті сімдесят чотири) гривень 80 копійок в рахунок оплати листків непрацездатності серії АДВ №186660, серії АДВ №869090, серії АДІ №547388, серії АДВ №869059, серії АДХ №476413, серії АДІ №172348, серії АДХ №084421, серії АДХ №192503, серії АДХ №337561, серії АДХ №335288, серії АДХ №339171, серії АДШ №280212;
- 19 103 (дев`ятнадцять тисяч сто три) гривень 98 копійок індексації в частині оплати лікарняних листів за період з 06 березня 2017 року по 26 серпня 2021 року;
- 1 000 (одна тисяча) гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди;
- 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок судового збору;
-          8 500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень витрат на професійну правничу допомогу;.
В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 11).
Постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року залишено без змін рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі № 756/14054/20, при цьому, відсутні відомості про оскарження і перегляд вказаних судових рішень в касаційному порядку (а.с. 12).
Наказом ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» № 14-к від 11 липня 2022 року скасовано наказ № 11-к від 06 березня 2017 року та від 10 січня 2017 року № 8 «ОД», допущено до роботи ОСОБА_1 з 12 липня 2022 року (а.с. 13).
 
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).
Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).
Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).
Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством.
За змістом вищеназваної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.
Відсторонення від посади є одним із заходів забезпечення кримінального провадження (пункт 4 частини 2 статті 131 КПК України).
Частиною 1 і 2 статті 154 КПК України передбачено, що відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину. Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу.
Встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі № 756/14054/20 визнано незаконним наказ директора ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» від 06 березня 2017 року № 11-к «Про продовження дії наказів від 10 січня 2017 року № 1-К та від 10 січня 2017 року № 8 «ОД» щодо відсторонення позивача від посади.
Відповідач оскаржив вказане рішення суду, проте, постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року залишено без змін рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі № 756/14054/20, при цьому, відсутні відомості про оскарження і перегляд вказаних судових рішень в касаційному порядку.
11 липня 2022 року відповідачем на виконання рішення суду було скасовано наказ № 11-к від 06 березня 2017 року та від 10 січня 2017 року № 8 «ОД», ОСОБА_1 допущено до роботи з 12 липня 2022 року (а.с. 13).
Позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 серпня 2021 року по 11 липня 2022 року, тобто з часу ухвалення рішення судом першої інстанції і до скасування наказу про відсторонення його від посади самим роботодавцем на виконання рішення суду.
Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП).
Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).
Враховуючи те, що наказ відповідача про продовження дії відсторонення позивача від посади було визнано незаконним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі № 756/14054/20, проте, допущено позивача до роботи лише з 12 липня 2022 року, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цей період.
Оскільки визнання в судовому порядку наказу роботодавця незаконним має наслідком припинення його подальшої дії, що кореспондується з обов`язком роботодавця його скасувати, апеляційний суд дійшов висновку, що вимушений прогул позивача у зв`язку з незаконним відстороненням від посади тривав з 06 березня 2017 року по 11 липня 2022 року, тобто по день, коли відповідач виніс наказ від 11 липня 2022 року № 14-к та допустив позивача до роботи (а.с. 13).
З цих підстав апеляційний суд відхилив доводи апелянта, що позивач не має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 серпня 2021 року по 11 липня 2022 року, оскільки рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі № 756/14054/20 було оскаржено в апеляційному порядку та набрало законної сили лише 05 липня 2022 року.
Крім того, предметом позову у цій справі є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним відстороненням позивача від посади, а не стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду.
В апеляційній скарзі відповідач також посилався на те, що у період з 27 серпня 2021 року по 11 липня 2022 року ОСОБА_1 не був обмежений у доступі до свого робочого місця, проте, на роботу не з`являвся.
Разом з тим, такі доводи апелянта спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, з яких вбачається, що 27 серпня 2021 року ОСОБА_1 звертався до відповідача з заявою про допуск його до роботи для виконання посадових обов`язків, у відповідь на яку відповідач надіслав позивачу лист № 732 від 23 вересня 2021 року та повідомив, що рішення суду не набрало законної сили (а.с. 66). Також листом директора ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» № 795 від 29 жовтня 2021 року у відповідь на заяву позивача про поновлення на роботі та допуск до посади було повідомлено, що рішення суду не набрало законної сили (а.с. 67).
Вищенаведене свідчить про те, що позивача з 27 серпня 2021 року до 12 липня 2022 року не було допущено до посади начальника відділу машинобудування, зв`язку та АПК департаменту експертизи у ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці».
Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок).
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 вищевказаного Порядку визначено, що середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно довідки ДП «Київський експертно-технічний центр Держпраці» середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 704,58 грн. (а.с. 14).
Вказані обставини встановленим за набравшими законної сили рішеннями судів у справі № 756/14054/20 і відповідачем не заперечувались, належними та допустимим доказами не спростовані.
З огляду на вищевказане, підлягає задоволенню вимоги позивача про стягнення на його користь із відповідача 140 916 грн. (200 р.дн.(27.08.2021р.-11.07.2022р.) х 704.58 грн.) середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Розрахунок районного суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 143 734 грн. 32 коп. колегія суддів визнала помилковим, отже в цій частині оскаржуване рішення підлягає зміні. 
Позивач просив стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати, пославшись на вимоги ст. 34 Закону України «Про оплату праці», у зв`язку із порушення строків її виплати з урахуванням індексу зростання споживчих цін за період з 27 серпня 2021 року по 11 липня 2022 року та зазначав, що кількість робочих днів без урахування лікарняних за цей період становить 200 днів.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і  тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і  організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення).
Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат  частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не  виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).
Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3).
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.
Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.
Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника.
У розділі 3 Інструкції № 114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми,  нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
В Інструкції № 114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) дійшла висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.
Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.
Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.
            Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21).
            Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Згідно з п. 2, 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати  у зв`язку  з  порушенням  термінів  її  виплати провадиться у разі затримки на один і більше  календарних  місяців виплати    заробітної    плати,    нарахованої   працівникові  за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року,  якщо індекс  цін  на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток. 
Сума  компенсації  обчислюється   шляхом   множення   суми нарахованої,  але  не  виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний  місяць  (після  утримання  податків  і  платежів)  на коефіцієнт приросту споживчих цін.
Натомість, індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. 
Поряд з цим, суд першої інстанції не з`ясував заявлених позивачем ОСОБА_1 вимог про стягнення компенсації з посиланням на положення ст. 34 Закону України «Про оплату праці», та помилково ототожнив норми права, які визначають виплату компенсації, послався на норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, які визначають порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах прожиткового мінімуму, помилково застосувавши їх до спірних правовідносин.
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що за період з 27 серпня 2021 року по 11 липня 2022 року кількість робочих днів без урахування лікарняних за цей період становить 200 днів.
Враховуючи вказане, судом першої інстанції було неправильно розраховано кількість днів за вказаний період та помилково стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за 204 дні у сумі 143 734,32 грн.
Провівши відповідний розрахунок, судом апеляційним судом встановлено, що відповідачем має бути сплачено позивачу середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за 200 робочих днів у розмірі 140 916,00 грн. за період з 27 серпня 2021 по 11 липня 2022 року.
Сума  компенсації  обчислюється   шляхом   множення   суми нарахованої,  але  не  виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний  місяць  (після  утримання  податків  і  платежів)  на коефіцієнт приросту споживчих цін.
Встановлено, що кількість робочих днів вимушеного прогулу у 2021 році становить: у серпні - 2 дні, у вересні - 22 дні, у жовтні - 20 днів, у листопаді - 22 дні, у грудні 12 днів.
У 2022 році кількість робочих днів вимушеного прогулу становить: у січні - 19 днів, у лютому - 9 днів, у березні - 22 дні, у квітні - 21 день, у травні - 22 дні, у червні - 22 дні, у липні - 7 днів. 
Суд апеляційної інстанції наводить наступний розрахунок суми компенсації згідно індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги: серпень 2021 року (2 р.д., 1 409,16 грн. ? 23,03/100(підсумковий вищевказаного періоду коефіцієнт приросту споживчих цін)) = 324,52 грн.; вересень 2021 року (22 р.д., 15 500,76 грн. ? 21,8/100) = 3379,16 грн.; жовтень 2021 року (20 р.д., 14 091,60 грн. ?20,89/100) = 2943,73 грн.; листопад 2021 року (22р.д., 15 500,76 грн. ? 20,09/100) = 3114,10 грн.; грудень 2021 року (12 р.д., 8 454,96 грн. ? 19,49/100) = 1647,87 грн.; січень 2022 року (19 р.д., 13 387,02 грн. ? 15,90/100) = 2129,04 грн.,; лютий 2022 року (9 р.д., 6 341,22 грн. ? 14,07/100) = 892,75 грн.; березень 2022 року (22 р.д., 15 500,76 грн. ? 9,16/100) = 1420,81 грн., квітень 2022 року (21 р.д., 14 796,18 грн. ? 5,88/100) = 870,56 грн.; травень 2022 року (22р.д. 15 500,76 грн. ? 3,10/100) = 480,52 грн., що разом складає 17203,06 грн. При цьому, період червня-липня 2022 року ( індекс 100,7) не враховується, як такий, що не перевищував визначений законом поріг та кінцевий місяць не береться до розрахунку відповідно до вищенаведених норм законодавства.
Позивачем ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги про стягнення на свою користь із відповідача 154 677 грн. 86 коп. за період з 27 серпня 2021 по 11 липня 2022 року середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням компенсації, на підстав ст. 34 Закону України «Про оплату праці», визначеної з урахуванням індексу приросту споживчих цін, з яких 140 916,00 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. 1-7).
Отже, із відповідача на користь позивача слід стягнути 13 761,86 грн. (154 677 грн. 86 коп. - 140 916 грн.) вказаної компенсації за період з 27 серпня 2021 по 11 липня 2022 року, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог. 
Проте стягнувши з відповідача 31 007,92 грн. суми індексації невиплаченої заробітної плати суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу зростання споживчих цін у розмірі 154 677,86 грн., натомість суд стягнув 174 742,24 грн.
Враховуючи вказане, рішення суду в оскаржуваній частині підлягає зміні в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із зменшенням розміру стягнення з 143 734,32 грн. до 140 916,00 грн. за період з 27 серпня 2021 по 11 липня 2022 року, та скасуванню в частині стягнення індексації в розмірі 31 007,92 грн. із ухваленням в цій частині нового судового рішення по суті заявлених вимог.
На підставі ст. 141 ЦПК України, та пропорційно частини задоволених позовних вимог слід зменшити суму стягнення із відповідача на користь держави судового збору за розгляд справи районним судом із 1747,42 грн. до 1546 грн. 77 коп.
Оскільки в частині відмови в задоволенні позову рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року сторонами не оскаржувалось, з огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядав справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр Держпраці» - задовольнити частково. 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року -  змінити в частині стягнення з Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр Держпраці» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 серпня 2021 року до 11 липня 2022 року, зменшивши його розмір з 143 734 грн. 32 коп. до 140 916 грн. 00 коп. 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року -  скасувати в частині стягнення з Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр Держпраці» на користь ОСОБА_1 31 007 грн. 92 коп. індексації, і ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути із Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр Держпраці» на користь ОСОБА_1 - 13 761 грн. 86 коп. компенсації заробітної плати за період з 27 серпня 2021 року по 11 липня 2022 року. 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року -  змінити в частині стягнення з Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр Держпраці» на користь держави судового збору за розгляд справи районним судом. зменшивши його розмір з 1747 грн. 42 коп. до 1546 грн. 77 коп.
 
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                          О.В. Борисова

В.М. Ратнікова