ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року 
м. Київ
cправа №  927/432/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Сухового В.Г.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Сельської О.З.,
Кабінету Міністрів України - Колток О.М.,
Державної служби геології та надр України - не з`явився,
Приватного акціонерного товариства 
«Національна акціонерна компанія «Надра України» - Гераська О.А., Єленіної С.М.,
Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» - не з`явився, 
Приватного підприємства «Гральні системи України» - Малій А.В.,
Фонду державного майна України - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства «Гральні системи України»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 (у складі колегії суддів: Шаптала Є.Ю. (головуючий), Тищенко О.В., Яковлєв М.Л.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021(суддя Ломака В.С.)

у справі № 927/432/19
за позовом  Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державної служби геології та надр України
до Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України», Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл», Приватного підприємства «Гральні системи України»,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Кабінету Міністрів України - Фонду державного майна України,
про    визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння;
за зустрічним позовом Приватного підприємства «Гральні системи України»
до Кабінету Міністрів України, Державної служби геології та надр України
про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року Заступник Генерального прокурора (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державної служби геології та надр України до Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (далі - ПрАТ «НАК «Надра України», Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» (далі - ТОВ «Мульті-Мобіл»), Приватного підприємства «Гральні системи України» (далі - ПП «Гральні системи України»), третя особа Фонд державного майна України, у якому просив:
- визнати недійсним договір від 26.11.2007 купівлі-продажу нерухомого майна, яким є 1/14 частина об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, а саме: частина нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв. м, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв. м, укладений між НАК «Надра України» і ТОВ «Мульті-Мобіл»;
- витребувати у ПП «Гральні системи України» на користь Кабінету Міністрів України зазначене нерухоме майно.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 26.11.2007, укладений між НАК «Надра України» і ТОВ «Мульті-Мобіл», суперечить вимогам статей 8, 9, 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», статуту НАК «Надра України», статті 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803, статтям 75, 139, 141, 145 Господарського кодексу України (далі - ГК), оскільки майно за цим  договором продано за ціною, нижчою від ринкової вартості такого майна, а в подальшому було відчужене Відкритому акціонерному товариству «Банк «Біг Енергія» (далі - ВАТ «Банк «Біг Енергія») за ціною, що удвічі більше суми, яку отримала НАК «Надра України» за оспорюваним договором; зазначене майно відповідно до статуту НАК «Надра України» у редакції, чинній на час утворення цієї компанії, є державною власністю, передане НАК «Надра України» у користування та/або управління та відчуженню не підлягає. Такі обставини є підставою для визнання зазначеного договору недійсним відповідно до статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статті 207 ГК. 
Оскільки спірне нерухоме майно відчужено без волевиявлення власника - держави в особі Кабінету Міністрів України, особою, яка не мала права на його відчуження, право власності у визначеному законом порядку до наступних набувачів не перейшло, а отже спірне нерухоме майно в порядку статей 387, 388 ЦК підлягає витребуванню у державну власність від останнього набувача - ПП «Гральні системи України» на користь Кабінету Міністрів України.
ПП «Гральні системи України», заперечуючи проти позову, заявило про застосування позовної давності.
ПП «Гральні системи України» звернулося до суду з зустрічним позовом до Кабінету Міністрів України, Державної служби геології та надр України про визнання права власності на 1/14 частину об`єкта нерухомості загальною площею 499,9 кв. м, позначеного на плані літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв. м, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв. м, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл.,       м. Чернігів, вул. Шевченка, 15.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що підприємство є добросовісним набувачем, яке набуло право власності на спірне майно на законних підставах, отже за обставин правомірності набуття такого права, з огляду на положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенція) позивач не може бути позбавлений права власності на це майно. 
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 27.08.2019 прийнято зустрічний позов ПП «Гральні системи України» до спільного розгляду з позовом прокурора та об`єднано в одне провадження з первісним позовом; справу № 927/432/19 направлено за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 позов прокурора залишено без розгляду на підставі частини 2 статті 226  Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2021 ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 скасовано, а матеріали справи повернуто до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду. 
Постановою Верховного Суду від 18.05.2021 постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2021 залишено без змін.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.12.2021, залишеним без змін постановою  Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2023, позов прокурора задоволено; у задоволенні зустрічного позову ПП «Гральні системи України» відмовлено.
Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у квітні 2023 року ПП «Гральні системи України» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, просить  скасувати постановлені у справі судові рішення, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора відмовити, зустрічний позов задовольнити.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.04.2023 відкрито касаційне провадження у справі № 927/432/19 за касаційною скаргою ПП «Гральні системи України» з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 07.06.2023.
Прокурор у відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Державна служба геології та надр України, ТОВ «Мульті-Мобіл», Фонд державного майна України в судове засідання своїх представників не направили.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.
Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення зазначеним учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, відсутність клопотань сторін про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у тому числі відповідно до частини 4 статті 197 ГПК, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд виходить із такого.
При вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що Указом Президента України від 14.06.2000 № 802/2000 «Про заходи щодо підвищення ефективності управління підприємствами в галузі геології і розвідки надр» було ухвалено рішення про створення НАК «Надра України» (далі - Компанія), у зв`язку з чим Кабінет Міністрів України зобов`язано:
1) здійснити в установленому порядку заходи щодо створення Компанії, зокрема: затвердити статут Компанії; забезпечити формування статутного фонду Компанії. З цією метою, зокрема, визначити: відкриті акціонерні товариства, пакети акцій яких закріплено в установленому порядку в державній власності і які передаються до статутного фонду Компанії; державні та казенні підприємства, які підлягають перетворенню в державні акціонерні товариства, з наступною передачею акцій до статутного фонду Компанії; затвердити перелік державного майна, яке передається в користування Компанії для забезпечення її діяльності;
2) вирішити в установленому порядку питання щодо закріплення у державній власності 100 відсотків акцій Компанії, а також недопущення відчуження цих акцій з державної власності, використання для формування статутних фондів будь-яких підприємств та передачі в управління будь-яким особам.
На виконання цього Указу Президента України постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2000 № 1273 «Питання Національної акціонерної компанії «Надра України» зобов`язано Фонд державного майна передати у місячний термін до статутного фонду Компанії 100 відсотків акцій Державної акціонерної холдингової компанії «Укргеолреммаш» (пункт 1); затверджено переліки: підприємств, які підлягають перетворенню у відкриті акціонерні товариства після виключення їх в установленому порядку з переліку підприємств, які не підлягають приватизації, з наступною передачею пакетів акцій до статутного фонду Компанії, згідно з додатком 1; державних підприємств, які підлягають перетворенню у відкриті акціонерні товариства з наступною передачею пакетів акцій до статутного фонду Компанії, згідно з додатком 2 (пункт 2); передано до статутного фонду Компанії майно підприємств згідно з додатком 3, з наступним їх перетворенням у дочірні підприємства Компанії (пункт 4); установлено, що 100 відсотків акцій Компанії закріплюються у державній власності. Відчуження цих акцій з державної власності, використання для формування статутних фондів будь-яких підприємств та передача в заставу або управління будь-яким особам не допускається (пункт 5).
Постановою Кабінету Міністрів України від      27.09.2000 № 1460 затверджено статут Компанії, яка у подальшому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2019 № 640 «Питання публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» змінила тип публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» з публічного на приватне та була перейменована у Приватне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Надра України».
У статуті Компанії (у редакції, чинній станом на листопад 2007 року) було визначено, зокрема, що НАК «Надра України» заснована відповідно до Указу Президента України від 14.06.2000 № 802/2000. Компанія є відкритим акціонерним товариством (пункт 1); є юридичною особою відповідно до законодавства (пункт 10); акціонерами Компанії є: держава в особі Мінприроди - до прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію акцій Компанії, та в особі Фонду державного майна - після передачі йому акцій Компанії, визначених для продажу згідно з прийнятим в установленому порядку рішенням про їх продаж; юридичні особи різних форм власності та фізичні особи, що набули право власності на акції Компанії у процесі приватизації та на вторинному ринку цінних паперів (пункт 19).
Щодо майна Компанії у статуті зазначено, що  майно Компанії складається з основних фондів, обігових коштів, акцій (часток, паїв) у статутних фондах підприємств, а також фінансових та інших активів, відображених у бухгалтерському балансі Компанії. Майно Компанії формується, зокрема, за рахунок майна, майнових та немайнових прав, переданих засновником у власність; майна, переданого засновником у користування (пункт 23); Компанія є власником, зокрема, майна, переданого засновником до статутного фонду Компанії як плату за її акції, у тому числі коштів, контрольних та інших пакетів акцій, цілісних майнових комплексів підприємств (пункт 24); Компанія володіє, користується та розпоряджається належним їй майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії, що відповідають визначеним цим Статутом меті та основним завданням Компанії і не суперечать законодавству (пункт 25); майно, що є державною власністю і передане Компанії у користування та/або управління, не підлягає відчуженню. Користування та/або управління майном Компанії здійснюється відповідно до законодавства. Державні пакети акцій відкритих акціонерних товариств, які передані до статутного фонду Компанії, не підлягають відчуженню та не можуть бути предметом застави без прийняття відповідного рішення Кабінетом Міністрів України (пункт 26); Компанія стосовно державного майна, яке передане їй засновником до статутного фонду і включене до переліку об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може вчиняти дії, наслідком яких може бути відчуження майна, в тому числі передача його до статутного фонду інших господарських організацій, передача в заставу тощо   (пункт 27).
За інформацією, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент виникнення спірних правовідносин єдиним засновником (учасником) Компанії був Кабінет Міністрів України.
Спільним наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від            08.05.2001 № 176 та Компанії від 15.05.2001  № 21 до складу Компанії вирішено передати Державне геологічне підприємство (далі - ДГП) «Чернігівнафтогазгеологія» разом із цілісним майновим комплексом з об`єктами житлосоцпобуту. У пункті 4 цього наказу зазначено вважати ДГП «Чернігівнафтогазгеологія» з дня затвердження актів передавання-приймання підприємства до складу Компанії та його майна до статутного фонду цієї Компанії виключеним зі сфери управління Мінекоресурсів України та включеним до складу Компанії.
Згідно з актом № 1 передавання-приймання ДГП «Чернігівнафтогазгеологія» до складу Компанії Міністерство екології та природних ресурсів України передало, а Компанія прийняла до свого складу ДГП «Чернігівнафтогазгеологія» як цілісний майновий комплекс разом з основними фондами, в тому числі з об`єктами житлосоцкультпобуту, переліченими у висновку експерта про вартість оцінюваних необоротних активів підприємства, іншими необоротними активами, оборотними активами, в тому числі об`єктами незавершеного виробництва, грошовими коштами, витратами майбутніх періодів тощо відповідно до статей передавального балансу підприємства, який складено з урахуванням організованої Фондом державного майна України переоцінки необоротних активів підприємства, з валютою балансу 164 576,5 тис. грн відповідно до затвердженого передавального балансу підприємства.
Відповідно до цього передавального балансу до основних засобів, що передаються до статутного фонду Компанії, включено камерально-лабораторний корпус (інв. № 10001), гараж (інв. № 10003) та будинок лабораторії (інв. № 10002), що знаходяться на вулиці Шевченка, 15 у місті Чернігові.
Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20.11.2006 року № 311 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомості, відновлення загублених правовстановлювальних документів, заміну ідеальних частин між співвласниками в загальному користуванні житловими будинками» вирішено доручити Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації оформити свідоцтва про право власності на підставі проведеної технічної інвентаризації, зокрема, Компанії на лабораторні корпуси та гараж по вулиці Шевченка, 15 (у місті Чернігові).
25.12.2006 виконавчий комітет Чернігівської міської ради видав Компанії свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 682891, за яким Компанія є власником такого нерухомого майна: нежитлова будівля літ. «А-3, АП», 1 452,3 кв. м; нежитлова будівля літ. «А2-1 А1-5, А1», 4 078,2 кв. м; гараж-сарай, Б1 б-1, 188,6 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 15; форма власності -  державна.
Рішенням правління НАК «Надра України», оформленим протоколом від 23.11.2007 № 33, погоджено проект договору купівлі-продажу нежилих приміщень між НАК «Надра України» та ТОВ «Мульті-Мобіл».
26.11.2007 між НАК «Надра України» (продавець) і ТОВ «Мульті-Мобіл» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, за умовами якого продавець продав, а покупець придбав нерухоме майно - 1/14 частину об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, а саме: частину нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв. м, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв. м (пункт 1).
За умовами цього договору об`єкт продажу належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 682891, виданого виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 25.12.2006 на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20.11.2006 № 311 та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.12.2006, зареєстрованого Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації за № 528 в книзі № 14, про що виданий витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно 11.01.2007, номер витягу 13185269, реєстраційний № 17302663 (пункт 2); експертна (ринкова) вартість приміщення першого і підвального поверхів площею 695,8 кв. м      у 3-поверховій вбудовано-прибудованій цегляній будівлі, визначена згідно із висновком про вартість майна, виданого суб`єктом оціночної діяльності Універсальна біржа «Примус» станом на 10.09.2007, становить      1 301 089,71 грн без урахування 20 % ПДВ. Балансова вартість нежитлової будівлі, позначеної на плані під літ. «А-3, А-П», становить 394 430,11 грн (пункт 4); продаж вчинено за узгодженою сторонами вартістю 1 561 307,65 грн, у тому числі ПДВ 260 217,94 грн (пункт 5).
Також в умовах договору зазначено, що представник продавця стверджує, що на момент укладення цього договору треті особи не мають прав на об`єкт продажу (пункт 7); представник продавця свідчить, що продавець має повну цивільну правоздатність і всі необхідні права та повноваження юридичної особи для укладення цього договору і виконання зобов`язань, які випливають з договору, а також гарантує, що об`єкт продажу набутий у власність (придбаний) ним на законних підставах і він є належним власником об`єкта продажу, який ніяким чином не обмежений у розпорядженні цим майном; право власності продавця оформлено належним чином шляхом складання та видачі всіх без винятку передбачених чинним законодавством України документів, що підтверджують право власності на об`єкт продажу і право розпорядження таким об`єктом продажу; відчуження об`єкту продажу здійснюється в чіткій відповідності з вимогами норм чинного законодавства України (пункт 8); представник продавця має всі належним чином оформлені повноваження, дозволи тощо для укладення і підписання цього договору; реалізація цих повноважень не потребує наступного схвалення іншим органом продавця та будь-якими іншими органами чи особами (пункт 8.3); укладення цього договору не призведе до порушення майнових та будь-яких інших прав третіх осіб (пункт 8.8). 
У пункті 25 зазначеного договору визначено, що покупець набуває права власності на придбаний за цим договором об`єкт продажу з моменту державної реєстрації цього договору.
Договір підписаний представниками його сторін, скріплений печатками наведених суб`єктів господарювання, а також 26.11.2007 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю.В. та зареєстрований у реєстрі за № 361.
04.12.2007 між ТОВ «Мульті-Мобіл» (продавець) та ВАТ «Банк «Біг Енергія» (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений 04.12.2007 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Антіпіною Т.А. та зареєстрований у реєстрі за № 1383, за яким 1/14 частину об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, загальною площею 499,9 кв. м а саме: частину нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв. м, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв. м передано у власність ВАТ «Банк «Біг Енергія»; продажна вартість об`єкта нерухомості становить 3   800   000,00 грн, у тому числі ПДВ 633   333,33 грн.
Згодом на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що продані на аукціоні, укладеного  16.12.2010 між ВАТ «Банк «Біг Енергія» (продавець) та ПП «Гральні системи України» (покупець), останній набув у власність зазначений об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, загальною площею 499,9 кв. м. Цей договір посвідчено 16.12.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 1407.
У справі, що розглядається, предметом позову прокурора, заявленого в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державної служби геології та надр України до ПрАТ «НАК «Надра України», ТОВ «Мульті-Мобіл», ПП «Гральні системи України», є вимога про визнання недійсним договору від 26.11.2007 купівлі-продажу нерухомого майна, яким є 1/14 частина об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, а саме: частина нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв. м, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв. м, укладеного між НАК «Надра України» і ТОВ «Мульті-Мобіл», та витребування в останнього набувача цього майна - ПП «Гральні системи України» на користь Кабінету Міністрів України зазначеного нерухомого майна, обґрунтована обставинами невідповідності оспорюваного договору купівлі-продажу вимогам закону та відчуження спірного майна без волевиявлення власника - держави в особі Кабінету Міністрів України, особою, яка не мала права на його відчуження, що дає підстави для витребування цього майна у державну власність від останнього набувача в порядку статей 387, 388 ЦК.
Предметом зустрічного позову ПП «Гральні системи України», заявленого до Кабінету Міністрів України та Державної служби геології та надр України, є вимога про визнання права власності на 1/14 частину об`єкта нерухомості загальною площею 499,9 кв. м, позначеного на плані літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв. м, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв. м, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл.,       м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, обґрунтована тим, що підприємство є добросовісним набувачем, яке набуло право власності на спірне майно на законних підставах, отже за обставин правомірності набуття такого права, з огляду на положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач не може бути позбавлений права власності на це майно. 
Суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову прокурора, відмову в задоволенні зустрічного позову ПП «Гральні системи України» та погодився з висновками місцевого суду про те, що правовий режим майна НАК «Надра України», заснованого на державній власності, міг бути змінений тільки шляхом приватизації, проте, як встановлено, ні Кабінетом Міністрів України як власником спірного державного майна, переданого до статутного фонду Компанії, ні Фондом державного майна України як центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері приватизації, жодних рішень про зміну його правового режиму та приватизацію з 2000 року до моменту укладення оспорюваного договору не приймалося, тому рішення правління Компанії від 23.11.2007 про надання згоди на відчуження спірного майна було прийнято всупереч вимогам чинного законодавства та обмеженням, встановленим пунктом 26 статуту Компанії про заборону відчужувати майно, що є державною власністю і передане Компанії у користування та/або управління. Приймаючи таке рішення, правління Компанії діяло з перевищенням повноважень, без рішення власника майна - Кабінету Міністрів України про його продаж, що свідчить про відсутність волі держави на його відчуження та продаж спірного майна не у спосіб, визначений законом. Крім того, суди виходили із того, що обставини добросовісного набуття ПП «Гральні системи України» спірного нерухомого майна не спростовують обґрунтованості позовних вимог прокурора та не свідчать про відсутність підстав для витребування цього майна на користь його дійсного власника - Кабінету Міністрів України, оскільки незаконними володільцями у віндикаційному позові вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Спірний об`єкт нерухомості вибув із володіння власника (держави в особі Кабінету Міністрів України) не з його волі, і у останнього в порядку статті 388 ЦК виникли правові підстави для витребування цього майна у ПП «Гральні системи України» як останнього володільця.
У поданій касаційній скарзі ПП «Гральні системи України» послалося, зокрема, на те, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, не застосував правової доктрини «очищення майна» в контексті статті 388 ЦК і не звернув уваги на критерій офіційності набуття спірного майна скаржником, поклавши на нього як на добросовісного набувача тягар дослідження процедур відчуження майна попередніми власниками, що відбулися до проведення відкритих торгів, та не врахував при цьому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19. Судами першої та апеляційної інстанцій не було розглянуто по суті заяву скаржника про застосування позовної давності, чим порушено право останнього на справедливий та об`єктивний судовий розгляд, при цьому суди, вирішуючи спір, виходили не з обізнаності відповідного державного органу з 2007 року про факт відчуження НАК «Надра України» спірного майна, а з факту виявлення у листопаді 2017 року цієї обставини Генеральною прокуратурою України, надавши їй таким чином статусу сторони цивільних правовідносин. При цьому судами попередніх інстанцій не було враховано правових висновків Верховного Суду щодо застосування статей 256, 261 ЦК, викладених у постановах від 28.11.2018 у справі № 911/926/17, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16. З огляду на те, що суди попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи погодилися з тим, що ПП «Гральні системи України» є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, тому суди з огляду на положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції мали дослідити обставини можливого подальшого втручання держави в право на мирне володіння спірним майном кінцевим набувачем, враховуючи всі обставини справи (спосіб набуття, тривалість володіння, понесений тягар на утримання тощо); при цьому судами попередніх інстанцій не враховано висновків Верховного Суду щодо необхідності надання оцінки обставинам справи у подібних правовідносинах з точки зору сформульованих Європейським судом  з прав людини (далі - ЄСПЛ) критеріїв правомірності втручання у право особи на мирне володіння майном, викладених у постановах від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 16.10.2019 у справі № 460/762/16-ц.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення у межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). 
Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
Стаття 388 ЦК містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, на яку  послався скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК).
У справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій установлено не тільки обставини вибуття спірного майна з володіння держави в особі Кабінету Міністрів України поза його волею, а й обставини добросовісного набуття ПП «Гральні системи України» спірного нерухомого майна.
Судами попередніх інстанцій, зокрема зазначено, що, враховуючи встановлені судом обставини вибуття спірного майна з володіння держави в особі Кабінету Міністрів України не з його волі іншим шляхом, а також зважаючи на те, що таке майно у подальшому було набуте ПП «Гральні системи України» на підставі відплатного договору з особою, яка не мала права його відчужувати, про що набувач (ПП «Гральні системи України») не знав і не міг знати, то суди дійшли висновку про те, що ПП «Гральні системи України» є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна.
Водночас, як свідчать матеріали справи, ПП «Гральні системи України» протягом розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції посилалося на обставини того, що цей спір підлягає вирішенню з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно.
Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.
При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу до цієї Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. 
У практиці ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004у, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.
Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу Конвенції.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. 
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. 
При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (на яку  послався скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК) наведено правовий висновок, за змістом якого для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України.
При вирішенні спору у справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій  не надано оцінки зазначеним аргументам ПП «Гральні системи України» та не взято до уваги, що цей спір необхідно вирішувати з урахуванням наведених положень Конвенції, Першого протоколу до цієї Конвенції та практики ЄСПЛ. При цьому судами попередніх інстанцій взагалі не досліджувалося питання наявності всіх трьох критеріїв для відповідності втручання держави у право ПП «Гральні системи України» на мирне володіння спірним майном, а відтак не встановлено і в судових рішеннях не наведено, чи не призведе таке втручання (в разі задоволення позову прокурора) до порушення прав цієї особи, гарантованих Конвенцією та статтею 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.
Крім того, як вже зазначалося вище, ПП «Гральні системи України», заперечуючи проти позову прокурора, до ухвалення судового рішення заявило про застосування позовної давності.
У статті 15 ЦК закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 2 статті 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Відповідно до статті 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2). До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина 3).
У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача (частини 3, 5 статті 53 ГПК).
Строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК визначено як позовну давність (стаття 256 ЦК).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), перебіг якої, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (така правова позиція викладена, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц, від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, а також постанові Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 911/926/17, на яку  послався скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (таку правову позицію наведено, зокрема в постанові Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 911/926/17, на яку  послався скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК).
Якщо позовні вимоги визнано судом обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК).
У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій, обмежившись посиланням на той факт, що Кабінет Міністрів України і Державна служба геології та надр України не були безпосередніми сторонами оспорюваного договору, тому не володіли та не могли володіти інформацією про його укладення у   2007 році та умови його виконання, а також пославшись на те, що прокурору про такі обставини стало відомо лише у листопаді 2017 року, взагалі не встановили та в рішеннях не зазначили, коли ж саме позивачі Кабінет Міністрів України і Державна служба геології та надр України довідалися або могли довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тому висновки судів попередніх інстанцій про те, що строк звернення до суду з відповідними вимогами не пропущено, є передчасними.
Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини 1 статті 237 ГПК  при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
У зв`язку з наведеним, постановлені у справі судові рішення зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають, оскільки суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна визнати законними і обґрунтованими. 
З огляду на те, що судами попередніх інстанцій при вирішенні справи було порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ці суди дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову прокурора і відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову за наведених у судових рішеннях обставин.
Порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК). 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що наведені вище обставини щодо дослідження та оцінки в сукупності доказів, які є в матеріалах справи, згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК є підставою для скасування оскаржених судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
За результатами нового розгляду справи має бути вирішено й питання розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства «Гральні системи України» задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №    927/432/19 скасувати.
3. Справу №    927/432/19 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          В.А. Зуєв 

          В.Г. Суховий