ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" березня 2023 р.           Справа№ 910/315/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Іоннікової І.А.
суддів:            Тарасенко К.В. 
          Михальської Ю.Б. 

за участю секретаря судового засідання Кузьменко А.М.

представники:
від позивача: Разумов М.А. в режимі відеоконференції
від відповідача-1: Шульга А.В. (посвідчення адвоката № 3780/10 від 23.10.2008)
від відповідача-2: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "7-Я"
на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2022 (повний текст рішення складений 22.09.2022)
у справі № 910/315/22 (суддя Плотницька Н.Б.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "7-Я"
до Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк"
Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Реалті"
про стягнення 7 247  631,06 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "7-Я" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Реалті" про стягнення 7 247  631,06 грн збитків.
Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідачі на підставі ст. 1213 Цивільного кодексу України, у зв`язку із неможливістю повернути позивачу в натурі безпідставно набуте майно, повинні відшкодувати його вартість. 
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2022 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Аргументуючи судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності правових підстав для задоволення позову.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "7-Я" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2022 у справі № 910/315/22 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Короткий зміст апеляційної скарги позивача та узагальнення її доводів
Позивач не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, вважає його таким, що прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням матеріального права та з порушенням процесуального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги наявні у матеріалах справи докази безпідставного заволодіння "сбєрбанк росії" та відповідачем-2 рухомим майном, яке належало на праві власності позивача.
Також, на думку позивача, місцевий господарський суд не врахував того, що відшкодування вартості вищевказаного майна призведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.
Короткий зміст відзиву відповідача-1 на апеляційну скаргу позивача та узагальнення його доводів
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивача, відповідач-1 наголошує на тому, що набувши у власність спірні приміщення шляхом звернення  стягнення на них у позасудовому порядку в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами, відповідач-1 став власником вказаних приміщень з урахуванням всіх проведених поліпшень.
При цьому, відповідач-1 зазначає про те, що позивачем не надано жодного доказу, який підтверджує той факт, що перелічене ним майно дійсно перебувало безпосередньо у спірних приміщеннях.
Короткий зміст відзиву відповідача-2 на апеляційну скаргу позивача та узагальнення його доводів
Відповідач-2 не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, зазначає про те, що будь - яке рухоме майно, на яке позивач посилається в апеляційній скарзі, відповідно до договору оренди № 258-199 від 22.12.2018 укладеного між відповідачами-1,-2 у користування та/або в оренду відповідачу-2 не передавалося. При цьому, відповідач-2 зауважує на тому, що будь-які акти прийому - передачі такого майна в користування відповідачу-2 також відсутні.
Окрім того, відповідач-2 зазначає про те, що позивачем не надано жодного доказу, який підтверджує той факт, що перелічене ним майно дійсно перебувало безпосередньо у спірних приміщеннях.
Короткий зміст письмової відповіді на відзиви відповідачів-1,-2 та узагальнення її доводів
У відповіді на відзиви, позивач наголошує на тому, що сама лише відсутність згоди іпотекодержателя на оренду приміщень (встановлена судом через рік після захоплення банком чужого майна) не означає про те, що у спірних приміщеннях не знаходився готельний комплекс позивача, або те, що іпотекодежатель має право захопити та розпоряджатись на власний розсуд чужим рухомим майном, яке потрапило в його розпорядження та звільняється від будь-якої відповідальності відшкодування позивачу вартості такого майна, визначеної на момент розгляду справи.
Також, до Північного апеляційного господарського суду надійшли додаткові письмові пояснення, в яких позивач повністю підтримує свою правову позицію,з викладену в апеляційній скарзі.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2023 у справі № 910/315/22 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку з перебуванням судді Разіної Т.І. у відпустці. Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/315/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "7-Я" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2022 у справі № 910/315/22 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів: Тарасенко К.В., Михальської Ю.Б.; розгляд справи вирішено здійснювати за раніше визначеною датою та часом - 25.01.2023.
25.01.2023 судове засідання не відбулося, у зв`язку із оголошеною у місті Києві повітряною тривогою.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2023 розгляд справи № 910/315/22 призначено на 01.03.2023.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.03.2023 розгляд справи № 910/315/22 відкладено на 29.03.2023.
В судове засідання, яке відбулося 29.03.2023, брали участь представник позивача в режимі відеоконференції та представник відповідача-1 з`явився до приміщення суду.
Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, до суду апеляційної інстанції надіслав електронною поштою клопотання: про розгляд справи без його участі; про долучення доказу по справі, а саме копії відповіді від 05.12.2022 № 7/1928 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області на адвокатський запит від 02.12.2022 № 444.
Розглянувши клопотання відповідача-2 про долучення доказу у справі заслухавши думку представників позивача та відповідача-1 з цього приводу, судова колегія дійшла висновку про залишення вищевказаного клопотання відповідача-2 без розгляду, оскільки цей доказ датований 05.12.2022, тобто на момент прийняття оскаржуваного судового рішення вказаний доказ не існував.
Щодо клопотання відповідача-2 про розгляд справи без його участі, апеляційний господарський суд визнав можливим здійснювати розгляд апеляційної скарги у даній справі за відсутності представника відповідача-2, оскільки його явка в судове засідання судом апеляційної інстанції не визнавалася обов`язкою.
В судовому засіданні представники позивача та відповідача-1 підтримали свої правові позиції щодо апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Товариство з обмеженою відповідальністю "Акко Груп" починаючи з 2012 року був орендарем приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку з вбудованими офісними приміщеннями по вулиці Л. Українки, 14 в с. Щасливе Бориспільського району Київської області, відповідно до господарського договору оренди № 25-СС від 01.08.2012 про оренду приміщень площею 3641,4 кв.м. (термін дії якого закінчився 30.06.2015), укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт", господарського договору оренди № 23-ССС від 01.08.2012 про оренду приміщень площею 1081,57 кв. м. (термін дії якого закінчився 30.06.2015), укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Сітістейтсервіс", та господарського договору оренди № 20СС-07/15 від 01.07.2015 (термін дії якого закінчився 30.05.2018), укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт".
Крім того, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт" (орендодавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Акко Груп", назву якого 29.04.2021 змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "7-Я" (орендар за договором, позивач у справі) укладено господарські договори оренди № 46-СС від 01.06.2017, № 4/18-ССС від 01.06.2017 та 29-СС від 22.09.2017, відповідно до умов яких орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування частину багатоквартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями, розташованого за адресою: вул. Лесі Українки, 14, село Щасливе Бориспільського району Київської області, а саме: частина офісного приміщення №11 секції 9 площею 91,6 кв.м; нежитлове приміщення №12 площею 77,1 кв.м; нежитлове приміщення №216.1 загальною площею 112,9 кв.м; нежитлове приміщення №217 площею 190,2 кв.м; квартира №184 площею 75,3 кв.м; квартира №185 площею 69,7 кв.м; квартира №186 площею 71,7 кв.м; квартира №187 площею 71,2 кв.м; квартира №188 площею 69,4 кв.м; квартира №189 площею 72,9 кв.м; квартира №190 площею 70,6 кв.м; квартира №191 площею 68,6 кв.м; квартира №192 площею 71,2 кв.м; квартира №196 площею 66,8 кв.м; квартира №197 площею 63,9 кв.м; квартира №198 площею 71,2 кв.м; нежитлове приміщення №218 площею 229,4 кв.м; нежитлове приміщення №200 площею 65,8 кв.м; нежитлове приміщення №201 площею 69,1 кв.м; нежитлове приміщення №202 площею 69,5 кв.м; нежитлове приміщення №203 площею 66,3 кв.м; нежитлове приміщення №204 площею 68,8 кв.м; нежитлове приміщення № 205 площею 69,4 кв.м; нежитлове приміщення №206 площею 66,4 кв.м; нежитлове приміщення №207 площею 69,6 кв.м; нежитлове приміщення №208 площею 69,3 кв.м; нежитлове приміщення №209 площею 65,3 кв.м; нежитлове приміщення №223 площею 136,4 кв.м; нежитлове приміщення №224 площею 28,1 кв.м; офісне приміщення №8 площею 144,3 кв.м.
Товариством з обмеженою відповідальністю "Акко Груп" було розроблено проект реконструкції вказаних приміщень під готель та ресторан, отримано відповідний дозвіл на реконструкцію та за кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "Акко Груп" було проведено ремонтні та оздоблювальні роботи. Всі приміщення готелю було умебльовано, обладнано відповідним обладнанням за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Акко Груп" та в подальшому дане обладнання, меблі, устаткування оновлювалось і доповнювалось, що підтверджується відповідними первинними документами за 2012 - 2018 роки, видатковими накладними та актами.
Після проведення вказаних робіт було введено в експлуатацію першу чергу готелю (в тому числі ресторан на першому поверсі), а саме: 22.07.2014 позивачем зареєстровано в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області відповідну декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Крім цього, 29.09.2014 Товариством отримано експлуатаційний дозвіл (для ресторану "ANISE") Бориспільського міжрайонного управління Головного управління Держсанепідслужби у Київській області № 08325/18/13 для потужностей (об`єктів) з виробництва, переробки або реалізації харчових продуктів .
01.04.2015 Товариством з обмеженою відповідальністю "Акко Груп" було отримано Сертифікат про відповідність готельних послуг готелю "GreLive" за адресою: 08325, с. Щасливе, вул. Л.Українки, 14 виданий ДП "Укрметртестандарт" № ВГ UА9.003.00282-15. Також, 01.04.2015 Товариством з обмеженою відповідальністю "Акко Груп" було отримано Сертифікат про відповідність послуг харчування ресторану "ANISE" за адресою: 08325, с. Щасливе, вул. Л. Українки, 14, виданий ДП "Укрметртестандарт" № ВГ UA9.003.00283-15.
Відповідно до довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.12.2017, Акціонерне товариство "Сбербанк" набув у власність приміщення готельного комплексу, які використовувались Товариством з обмеженою відповідальністю "Акко Груп" згідно з вищезазначеними договорами оренди. Таке набуття права власності відбулось у позасудовому порядку у зв`язку з невиконанням позичальником Дочірнім підприємством "Край Проперті" умов договору про відкриття кредитної лінії №119-В/11/55/KJI, забезпеченням по якому виступала іпотека за договорами № 18699 від 10.12.2011 року та № 2259 від 24.02.2012 вказаних приміщень.
За твердження позивача, 08.01.2019 приміщення готелю та ресторану разом з усім устаткуванням, обладнанням, іншим рухомим майном та документацією, належними Товариству з обмеженою відповідальністю "Акко Груп", було фізично захоплене особами, які називали себе представниками Акціонерного товариства "Сбербанк", що підтверджується повідомленням про вчинення кримінального правопорушення з відміткою Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області від 08.01.2019 та відповідним витягом з реєстру досудових розслідувань.
В подальшому, Акціонерним товариством "Сбербанк", як власником приміщень, що знаходяться в 7, 10, 11 та 12 секціях, передав у тимчасове платне користування Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Реалті" нерухоме майно, яке знаходить за адресою: вул. Лесі Українки, 14, село Щасливе Бориспільського району Київської області, на підставі договору оренди № 28_199 від 22.12.2018.
У зв`язку з чим позивач звернувся до Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк", як правонаступника Акціонерного товариства "Сбербанк", та Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Реалті" з вимогами про стягнення балансової вартості рухомого майна станом на 28.12.2021 в розмірі 7247 631,06 грн, як збитків.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2022 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено ст. 16 Цивільного кодексу України.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції.
Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Суд звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинене ним цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19).
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
З наведених норм права вбачається, що чинне законодавство забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання, державних та суспільних інтересів. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача.
Згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.
Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).
Таким чином, як ефективний засіб (спосіб) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тож, визначення та обрання ефективного способу є запорукою поновлення порушеного права особи, а у разі такої неможливості - отримання нею відповідного відшкодування.
У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Отже, завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто, вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Захист порушених прав особи, яка є власником майна, що було протиправно відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до набувача цього майна з підстав, передбачених статтею 387 Цивільного кодексу України.
За змістом статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Водночас, згідно частини третьої вказаної статті якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
При цьому, суд зауважує, що власник з дотриманням вимог ст. 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому, закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.
Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, єдиним ефективним способом захисту порушеного права позивача щодо спірного майна у даній справі є віндикація вказаного нерухомого майна.
З огляду на що, суд зазначає, що заявляючи вимогу про стягнення вартості неповернутого майна на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, позивачем вибрано невірний спосіб захисту та такий, що заявлений передчасно, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення 7 247  631,06 грн збитків, визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також, суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися до відповідачів або суду із вимогою про витребування безпідставно збереженого майна.
Відповідно до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів зазначає, що в процесі розгляду справи позивачем не було надано суду достатніх, належних та допустимих доказів, що підтверджували розмір та порядок обчислення збитків, завданих позивачем.
Отже, враховуючи вищевикладене та обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що, позивачем не було підтверджено належними та допустимими доказами розмір та порядок обчислення, заявлених до стягнення збитків, завданих внаслідок безпідставного заволодіння "сбєрбанк росії" та відповідачем-2 рухомим майном, яке належало на праві власності позивача, тобто не доведено наявності усіх елементів складу правопорушення, необхідних для застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків, тому позовні вимоги позивача про стягнення збитків є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах позивачем недоведено наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
З урахуванням наведеного, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Зважаючи на вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірні висновки суду першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги позивача.
В свою чергу, викладені відповідачами у відзивах на апеляційну скаргу доводи є документально обґрунтованими та такими, що належним чином досліджені місцевим господарським судом при розгляді даної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Висновки за результатами апеляційної скарги
За таких обставин, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягає.
Судові витрати
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "7-Я" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2022 у справі № 910/315/22 - без змін.
Матеріали справи № 910/315/22 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 18.04.2023.

Головуючий суддя                                                            І.А. Іоннікова 

Судді                                                                                К.В. Тарасенко

                                                                                Ю.Б. Михальська