Постанова
Іменем  України      
 
19 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 234/6917/21
 
провадження № 61-14 св 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , 
відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
третя особа - Перша краматорська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Краматорського міського суду Донецької області               від 14 грудня 2021 року у складі судді Кравченко О. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Агєєва О. В., Кішкіної І. В., Корчистої О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Перша краматорська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Позовна заява мотивована тим, що на початку 2017 року у ОСОБА_1 виникла необхідність в отриманні позики у розмірі 3 000 доларів США на лікування сина. Вона звернулася до знайомого свого сина - ОСОБА_7 , який пояснив, що зможе допомогти у пошуку необхідної суми коштів, після чого познайомив її з ОСОБА_6 , який, з його слів, може надати під заставу грошові кошти. 
Під час зустрічі ОСОБА_6 підтвердив, що може надати їй 3 000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 240 доларів США щомісяця під заставу                  її будинку АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 , отримавши згоду співвласників будинку, а саме: сестри - ОСОБА_2 та її сина - ОСОБА_3 , з якими ОСОБА_8 зареєстрована та мешкає у спірному житловому будинку, на запозичення під заставу грошових коштів у сумі 3 000 доларів США, погодилася на такі умови               ОСОБА_6 .
З метою оформлення договору застави ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,                 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зустрілися у приватного нотаріуса, який, вивчивши наявні документи на будинок, пояснив, що будинок належить батьку              ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який вже помер. Крім того, земельна ділянка, на якій розташований будинок, не оформлена та не має кадастрового номеру, а також наявні інші перепони, які унеможливлюють оформлення застави.
Після цього ОСОБА_6 , посилаючись на свого знайомого державного нотаріуса Фареник О. О., пояснив, що для оформлення застави необхідно зібрати певний перелік документів.
07 квітня 2017 року вони, позивачі, зустрілися у державного нотаріуса Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О. О. разом з ОСОБА_6 , якому пояснили, що вони прийшли оформити договір застави на забезпечення позики у сумі 3 000 доларів США, отриманої від ОСОБА_6 . Під час перебування у нотаріуса, ОСОБА_6 надав їм договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, проте вони відповіли, що у них йшла розмова саме про отримання грошових коштів під заставу, а не під продаж вищевказаного будинку. ОСОБА_6 пояснив, що на теперішній час вони знаходяться у прифронтовій зоні, де за декілька кілометрів відбуваються бойові дії та знаходиться «сіра» зона, а тому заставу неможливо оформити.
Вони не погодилися на підписання договору купівлі-продажу будинку, після чого покинули кабінет нотаріуса. Проте ОСОБА_6 та ОСОБА_7 наздогнали їх і переконали у тому, що оформлення договору купівлі-продажу будинку                 це лише формальність, яка не потягне за собою ніяких юридичних наслідків                і є фактичним прихованим договором застави, який лише забезпечує повернення позичених коштів та після повернення позики договір буде розірвано. 
Повіривши словам ОСОБА_6 , вони повернулися до нотаріуса. Проте,             у самому кабінеті ОСОБА_6 вказав на раніше невідому їм особу, якою,                  виявився ОСОБА_5 , і сказав, що договір купівлі-продажу треба оформити саме на нього, оскільки він не має можливості оформити на себе будинок                  у зв`язку з працевлаштуванням в якійсь структурі. Одразу після підписання договору купівлі-продажу будинку ОСОБА_6 передав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 3 000 доларів США, про що вона написала ОСОБА_6 розписку. Рішенням державного нотаріуса Першої краматорської державної нотаріальної контори Донецької області Фареник О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 квітня 2017 року, номер запису про право власності: 19935705, зареєстровано за ОСОБА_5 право власності              на спірний житловий будинок.
ОСОБА_5 грошових коштів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не передавав, у тому числі за продаж будинку на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу будинку, так як ці кошти вони отримали від ОСОБА_6 .
У подальшому вони довідалися про те, що ОСОБА_6 , діяв за попередньою змовою з ОСОБА_5 , виконуючи кожний свою роль, відведену у змові, діяли корисно та мали умисел, спрямований на заволодіння їх майном шляхом обману, будучи проінформованими щодо скрутного матеріального становища ОСОБА_1 , яке склалося у зв`язку із необхідністю лікування її сина, запропонували останній надати вищевказану позику. 
При цьому, ОСОБА_6 , діючи з метою введення їх в оману, користуючись їхньою юридичною необізнаністю та скрутним становищем, повідомив їм завідомо неправдиві відомості щодо неможливості оформлення договору застави і неможливості йому самому бути стороною у договорі, переконавши            їх укласти договір купівлі-продажу належного їм будинку із ОСОБА_5 .
Укладаючи договір купівлі-продажу будинку від 07 квітня 2017 року                    вони, піддавшись на оману ОСОБА_6 , були впевнені, що договір має фіктивний характер, а отже, не потягне за собою юридичних наслідків                  у вигляді переходу за ним права власності на житловий будинок до                       ОСОБА_5 .
Таким чином, фактично між ними було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_6 під розписку надав у борг ОСОБА_1 грошові кошти                у розмірі 3 000 доларів США. Договору купівлі-продажу будинку між ними, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як продавцями, та                     ОСОБА_5 , як покупцем, є окремим правочином, укладеним сторонами з іншим суб`єктним складом щодо іншого предмету договору та таким, що передбачає інші юридичні наслідки, які визначені положеннями статті 655 ЦК України. Від початку укладення зазначеного правочину та упродовж усього часу користування позиченими коштами, сторони договору не вчиняли жодних дій з його виконання: вони, позивачі не виселялися зі спірного будинку, не мали іншого житла для проживання, продовжували сплачувати комунальні платежі і по цей час продовжують проживати у цьому будинку, а ОСОБА_5 не заявляв вимог про звільнення будинку, не реєструвався у ньому.
У квітні 2018 року позичені грошові кошти у сумі 3 000 доларів США були повністю зібрані ОСОБА_1 та її сином для повернення позики                        ОСОБА_6 , про що вони повідомили останнього поштовим відправленням. Проте ОСОБА_6 уникав спілкування. Наприкінці квітня-початку травня 2018 року, ОСОБА_1 зустрілася з ОСОБА_6 , якому передала грошові кошти у сумі 3 000 доларів США, а останній віддав їй розписку про отримання грошових коштів, що свідчить про виконання нею грошового зобов`язання за договором позики.
Виплативши відсотки за користування позиченими коштами, а також                       усю суму боргу у розмірі 3 000 доларів США, ОСОБА_1 , ОСОБА_2                       та ОСОБА_3 звернулися до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з вимогою про переоформлення будинку на них, оскільки умови позики із урахуванням відсотків були ними повністю виконані, проте ОСОБА_6 та ОСОБА_5 своїх обіцянок щодо повернення будинку у власність позивачів після повернення позики не виконали.
Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , маючи на меті незаконне заволодіння чужим нерухомим майном, а саме їх житловим будинком, діючи навмисно цілеспрямовано, узгоджено за попередньою змовою, розподіливши ролі між собою, використовуючи юридичну необізнаність та скрутне матеріальне становище та важку життєву ситуацію позивачів, ввели їх в оману щодо природи укладених із ними правочину, повідомивши завідомо неправдиві відомості щодо неможливості укладення договору застави. Відповідачі цілеспрямовано спонукали їх укласти саме договір купівлі-продажу будинку з ОСОБА_5 , який не був стороною договору позики і грошей їм не позичав.
Вказаними протиправними діями відповідачів порушено їх право власності           на спірний житловий будинок.
Щодо строку позовної давності вони зазначили, що 19 жовтня 2018 року звернулися з позовом до суду до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу будинку, укладеного між ними, удаваним правочином. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від12 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду у справі                  № 234/16394/18, у задоволенні вказаного їх позову відмовлено. Отже, строк позовної давності ними не пропущено, оскільки він перервався 19 жовтня 2018 року, тобто з моменту їх звернення до суду з вищевказаним позовом. 
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  просили суд: 
 - визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 07 квітня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та                   ОСОБА_5 ; 
 - скасувати рішення державного нотаріуса Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареника О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 квітня 2017 року, номер запису про право власності: 19935705, яким зареєстровано за ОСОБА_5 право власності на будинок АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 14 грудня                 2021 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі належними та допустимими доказами не підтвердили, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку вони були введені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в оману щодо природи правочину та його умов.
Зі змісту оспорюваного договору купівлі-продажу будинку вбачається, що він  підписаний сторонами у присутності нотаріуса, який ознайомив їх з положеннями цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір, зокрема з вимогами щодо недійсності правочину. Встановлено особи сторін правочину, перевірено їх дієздатність та належність позивачам будинку, що відчужувався.
Відповідно до пункту 2 договору купівлі-продажу будинку його продаж за домовленістю сторін вчинено за 83 600 грн, які покупець - ОСОБА_5 , повністю сплатив продавцям: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до підписання цього договору.
Таким чином, сторони оспорюваного договору засвідчили, що вищезазначена ціна предмету договору відповідає їх домовленості, підтвердили факт повного розрахунку та отримання позивачами грошових коштів за будинок. Також сторони правочину підтвердили, що має місце саме укладення договору купівлі-продажу, метою якого є реальний оплатний перехід права власності               на будинок.
При нотаріальному посвідченні правочину позивачі усвідомлювали значення своїх дій і керували ними, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Позивачами належними та допустимими доказами не підтверджено, що спірний договір купівлі-продажу будинку укладено під впливом обману, унаслідок навмисного введення в оману покупцем продавців.
Доводи позивачів про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 шляхом обману вмовили їх укласти договір купівлі-продажу будинку, посилаючись на неможливість укладення договору застави із позикодавцем - ОСОБА_6 , не підтверджено доказами.
Надана позивачами копія розписки від 07 квітня 2017 року про те, що           ОСОБА_1 , отримала у борг грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США              від ОСОБА_6 під заставу спірного будинку, не є доказом введення позивачів в оману та підставою визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, оскільки ОСОБА_6 не є стороною вказаного договору купівлі-продажу будинку.
Посилання позивачів на те, що у спірному договорі купівлі-продажу будинку відсутня умова зняття їх з реєстрації, виселення до певного терміну та передачі ключів від будинку, що свідчить про укладення договору                     під впливом обману, суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки зазначені умови не є істотними умовами договору та їх відсутність у ньому            не впливає на його дійсність.
Доводи позивачів про те, що вони фактично не отримували грошових коштів за продаж спірного будинку від ОСОБА_5 , а отримали їх від  ОСОБА_6 , не можуть бути підставою для визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки такі доводи можуть свідчити про неналежне виконання умов вказаного правочину, а не про його недійсність. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу будинку грошові кошти повністю сплачені покупцем продавцям до підписання договору. Доказів того, що такі умови сторонами не виконано та відповідач не розрахувався з позивачами, суду першої інстанції не надано. Вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є похідною від вимоги про визнання договору недійсним, тому також не підлягає задоволенню. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Розпорядженням Голови Верховного Суду від 22 липня 2022 року № 40/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Донецького апеляційного суду на Дніпровський апеляційний суд.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу будинку підписано сторонами у присутності нотаріуса, який ознайомив сторін з положеннями закону, що регулюють укладений ними правочин. Нотаріусом було встановлено особи сторін правочину, перевірено їх дієздатність та належність позивачам будинку. Пунктом 2 договору купівлі-продажу будинку передбачено, що його продаж здійснено за 83 600 грн, які покупець повністю сплатив позивачам до підписання договору.  
Ураховуючи викладене, позивачами не надано належних та допустимих доказів обману їх відповідачами щодо умов та обставин укладення спірного договору купівлі-продажу будинку. Отже, правові підстави для визнання його недійсним відповідно до положень статті 230 ЦК України відсутні. Позовні вимоги про скасування рішення державного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є похідними від позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, тому задоволенню також не підлягають. Посилався на відповідні правові висновки Верховного Суду. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року відкрито                      касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                  № 234/6917/21 з Краматорського міського суду Донецької області.
У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2023 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 фактично створили такі умови для позивачів, при яких у них не було можливості піти іншим шляхом, ніж укласти договір купівлі-продажу будинку з ОСОБА_5 . 
Відповідачі реалізуючи свій злочинний намір та діючи з метою реалізації заздалегідь розробленого плану та розподілених ролей, ОСОБА_6 , з метою створення у позивачів уяви про, начебто, добросовісність його дій, надав              у позику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США, при цьому отримавши від ОСОБА_1 розписку, яка є доказом і підтвердженням наявності боргового зобов`язання. Проте ОСОБА_5 підписав договір купівлі-продажу будинку, за умовами якого набув право власності на належний позивачам будинок. При цьому ОСОБА_5 грошові кошти за оспорюваним правочином їм не передавав.
При укладенні договору купівлі-продажу будинку від 07 квітня 2017 року позивачі введені в оману ОСОБА_6 , оскільки вони були впевнені, що договір має фіктивний характер, тому не тягне юридичних наслідків                      у вигляді переходу за ним права власності на будинок до ОСОБА_5 . 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 07 квітня          2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 продали ОСОБА_5 житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці Краматорської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20-21, т. 1).
Згідно з пунктом 2 договору купівлі-продажу продаж будинку він вчиняється за 83 600 грн, які покупець сплатив продавцям до підписання цього договору, про що маються підписи сторін у договорі.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 07 квітня 2017 року державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Донецької області Фареник О. О. на підставі договору купівлі-продажу будинку від 07 квітня 2017 року серія та номер 2-1250 внесено запис про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 .
Згідно з розпискою від 07 квітня 2017 року ОСОБА_1 отримала у борг грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США у  ОСОБА_6 зі сплатою щомісячно відсотків у розмірі 240 доларів США під заставу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22, т. 1). 
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 12 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду                  від 21 квітня 2021 року, у справі № 234/16394/18 у задоволенні позову                 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , треті особи - Перша краматорська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваним правочином відмовлено (а.с. 24-31, т. 1). Судом при розгляді справи № 234/16394/18 встановлено, що відповідно до оригіналу та копії розписки від 07 квітня             2017 року, ОСОБА_1 у присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримала 3 000 доларів США від ОСОБА_10 за продаж житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 заперечувала, що підписувала вказану розписку та просила призначити по справі судово-почеркознавчу експертизу. Згідно з висновком експертів від 03 червня 2020 року № 7498/7499/20-32 підпис від імені ОСОБА_1 у правому нижньому куті розписки від 07 квітня 2017 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 у присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримала грошові кошти у сумі 3 000 доларів США                               від ОСОБА_5 за проданий нею будинок, виконаний за допомогою писального приладу, а саме кулькової ручки, без попередньої технічної підготовки та без застосування технічних засобів. Встановити, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 у правому нижньому куті розписки саме нею або іншою особою не виявилося можливим з причин, наведених у пункті 2 дослідницької частини висновку експертів, а саме форму лінії основи підпису та її напрямок встановити неможливо через відсутність нижніх частин елементів підпису.
Відповідно до копії листа Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради Донецької області від 25 травня 2021 року та копій довідок про реєстрацію місця проживання особи позивачі зняті з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , з 03 квітня 2018 року.
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 15 вересня 2020 року позивачі проживають у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
На підтвердження оплати комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 , позивачами надані відповідні копії квитанцій.
ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів із заявою про те, що невстановлені особи шляхом зловживання довірою у період квітня 2017 року заволоділи будинком АДРЕСА_1 . Відомості за її заявою було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 квітня 2018 року № 42018051390000054 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України.
Постановою слідчого слідчого відділу Краматорського відділу поліції Головного управління національної поліції в Донецькій області Болієва А. О. від 28 жовтня 2019 року кримінальне провадження від 27 серпня 2018 року               № 42018051390000054 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, закрито на підставі пункту 1 частини першої                статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення (а.с. 194, т. 1).
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                               і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, загальний перелік яких визначений у статті 16 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. У частинах першій, третій, четвертій вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Статями 229-233 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину              (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суд України від 06 листопада                   2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. 
Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 655 ЦК України     у сукупності вважаються правильно застосованими.
Аналогічні за змістом правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України: від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 цс 16, від 27 квітня  2016 року у справі № 6-372 цс 16; а у подальшому такий висновок підтвердив Верховний Суд у постановах: від 16 січня 2019 року у справі № 461/4980/17, провадження № 61-44057 св 18; від 01 жовтня 2020 року у справі                          № 585/2413/19, провадження № 61-8097 св 20; від 14 липня 2021 року у справі № 552/7241/17, провадження № 61-1142 св 20; від 30 серпня 2021 року у справі № 493/1677/17, провадження № 61-6519 св 21.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга            статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами,  дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірний договір купівлі-продажу будинку, укладений 07 квітня 2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , містить усі істотні умови, його підписано позивачами та ОСОБА_5 . Нотаріусом при посвідченні оспорюваного правочину було ознайомлено останніх з положеннями закону та правовими наслідками його укладення, у тому числі з вимогами щодо недійсності правочину, встановлено особи його сторін, перевірено їх дієздатність та належність позивачам будинку, що відчужувався. У пункті 2 договору купівлі-продажу будинку сторонами визначено вартість його продажу у розмірі 83 600 грн, які покупець ОСОБА_5 сплатив позивачам до підписання цього договору.
Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що позивачами належними та допустимими доказами не підтверджено факт введення                       їх в оману відповідачами при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу будинку, що є їх процесуальними обов`язками (статті 12, 81 ЦПК України), оскільки вони чітко розуміли природу вказаного правочину, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, усвідомлювали значення своїх дій                і керували ними та погодились з умовами договору, про що свідчать їх підписи у ньому.
Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що посилання позивачів на те, що у договорі купівлі-продажу будинку відсутні істотні умови, а саме: зняття позивачів з реєстрації; виселення їх до певного терміну; передачі ключів від будинку, є безпідставними, так як ці умови не мають істотного правового значення, вони не можуть спростовувати намір продавців за цим договором відчужити належне їм нерухоме майно. Вони не є безумовною підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. Вказані висновки також спростовують відповідні доводи касаційної скарги. 
Крім того, позивачі зняті з реєстраційного обліку у спірному житловому будинку, що підтверджується у тому числі листом Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради Донецької області від 25 травня 2021 року.
Суди дійшли вірного висновку про те, що розписка від 07 квітня 2017 року про отримання ОСОБА_1 у борг грошових коштів у розмірі 3 000 доларів США          у ОСОБА_6 під заставу будинку, не спростовує факт правомірності укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку з ОСОБА_5 . Вказана розписка не свідчить про введення позивачів в оману при укладенні оспорюваного правочину та не підтверджує, що її складання пов`язано з укладанням спірного договору купівлі-продажу будинку. Зазначені висновки спростовують доводи касаційної скарги у цій частині. 
Крім того, рішенням Краматорського міського суду Донецької області                   від12 листопада 2020 року у справі № 234/16394/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , треті особи - Перша краматорська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 , про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу будинку удаваним правочином.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат ОСОБА_1 , понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 -  ОСОБА_4  залишити без задоволення.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 грудня                2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець