ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 квітня 2023 року           справа №200/5057/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Сінькової Юлії Костянтинівни на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року (повне судове рішення складено 13 січня 2023 року) у справі № 200/5057/22 (суддя в І інстанції Смагар С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                          УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі – Управління), в якому просила:
- визнати рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії №057150010347 від 23 жовтня 2021 року протиправним та скасувати;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 з 19 жовтня 2021 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту “б” частини 1 статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 №1-р/2020.
Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням  №057150010347 від 23 жовтня 2021 року їй було відмовлено в призначенні пенсії. Основною підставою відмови відповідача у призначенні пенсії було недосягнення позивачкою певного віку. Позивач вважає, що до спірних правовідносин мають застосовуватись норми ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020,  тому дії відповідача є незаконними та такими, що порушують її право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №057150010347 від 23 жовтня 2021 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19 жовтня 2021 року про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 на підставі п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», із урахуванням висновків Конституційного Суду України у зроблених у рішенні від 23.01.2020 по справі №1-р/2020 року, з врахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.
В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Управління на користь позивачки витрати по сплаті судового збору у розмірі 900 (дев`ятсот) грн. 00 коп.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 7500 (сім тисяч п`ятсот гривень) грн. 00 коп.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивачки подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що позивач має достатню кількість пільгового стажу, підтвердженого належними документами, та відповідає іншим вимогам для призначення пенсії за віком.
Просила змінити мотивувальну частину судового рішення, додавши до неї встановлення обставини наявності у позивача на дату звернення до органу Пенсійного фонду України загального стажу - 36 років 3 місяці 6 днів, та спеціального пільгового стажу за Списком №2 – 11 років 1 місяць 7 днів; скасувати рішення місцевого суду в частині зобов`язання повторно розглянути заяву про призначення пенсії, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; стягнути в повному обсязі судові витрати, як і понесені в апеляційній інстанції.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі представника позивача, задовольнити частково, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Як вбачається з матеріалів справи, 19 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася через портал електронних послуг Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах.
23 жовтня 2021 року рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №057150010347, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з недосягненням пенсійного віку та відсутності необхідного пільгового стажу.
Позивач оскаржує вищевказане рішення відповідача як таке, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства та її конституційних прав.          
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
На підставі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як слідує зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 №213-VIII, який набув чинності з 01.04.2015 віковий ценз для жінок збільшено з 45 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу.
Пунктом першим резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015.
Пунктом 3 цього рішення вирішено, що застосуванню підлягає стаття 13 Закону №1788-XII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаній нормі, в наступній редакції: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.».
Отже, з 23.01.2020 в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №2, а саме: пункт «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, та пункт 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 в редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017.
Відносно позивача, правила означених законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 50 років за пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, та 55 років за пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV.
Виходячи із засад розумності та справедливості та в силу ст. 69 Закону України “Про Конституційний Суд України” судом мають враховуватись висновки Конституційного Суду України викладені у рішенні №1-р/2020 від 23.01.2020.
Застосування відповідачем до спірних правовідносин норми статті 114 Закону №1058-IV не відповідають принципу верховенства права, а також суперечать нормам ч. 2 ст. 19, ч. 3 ст. 22 Конституції України, згідно із якими, органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та при прийнятті нових нормативно-правових актів або внесенні змін у діючі не допускається зменшення змісту й обсягу існуючих прав і свобод.
Суд зазначає, що норми статті 114 Закону України №1058-IV абсолютно ідентичні нормам статті 13 Закону № 1788-XII, зі змінами, внесеними Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 №213-VIII, які були визнанні неконституційними, як такі, що порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
З огляду на наведену ідентичність цих норм, очевидною є невідповідність положень статті 114 Закону 1058-IV принципу верховенства права, для осіб які працювали із шкідливими умовами праці до підвищення пенсійного віку Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII та статтею 14 Закону №1058.
Згідно із ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.
В пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі “Щокін проти України” Європейський суд з справ людини як джерело права вказав, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. З посиланням на закріплений в законодавстві України принцип i dubioprotributario, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.
Виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції України, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як пенсійний вік, має застосовуватися в порядку, визначеному п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020. Таке застосування вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Суд зазначає, що обрані відповідачем у даному спорі мотиви прийняття оскаржуваного рішення не враховують правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів ст. 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” на користь невладного суб`єкта - приватної особи, тобто на користь позивача.
Так, розглядаючи заяву позивача про призначення пенсії, відповідач віддав перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для призначення пенсії, оскільки рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії, прийнято не на підставі Конституції та діючого законодавства України, а від так підлягає скасуванню.
Суд першої інстанції також наголосив, що з аналізу спірного рішення Пенсійного фонду, встановлено, що відповідачем не зазначено які саме періоди та з яких підстав ним не зараховано/зараховано до пільгового та страхового стажу позивача. Також, відповідачем не були надані до суду докази, які стали підставою для вчинення відповідачем спірних дій.
Вказане не дає можливості ані суду, ані позивачу проаналізувати наявність змістовної інформації щодо мотивів прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.
В контексті наведеного, місцевий суд зауважив, що викладене відповідачем в рішенні №057150010347 від 23 жовтня 2021 року суперечить принципу правової визначеності.
Отже, як вбачається з матеріалів справи, спірне рішення відповідача прийняте без повного з`ясування обставин справи та інших документів наданих позивачем, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.
Апеляційний суд зауважує, що відповідач не оскаржував рішення місцевого суду.

Суд першої інстанції також наголосив на тому, що позовні вимоги щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити з 19 жовтня 2021 року пенсію за віком на пільгових умовах є неналежним способом захисту порушених прав позивача оскільки, як вже зазначалось, відповідачем при винесені рішення №057150010347, не було зазначено які саме періоди та з яких підстав ним не зараховано до пільгового та страхового стажу позивача.
Відповідно до п. п. 3, 4, 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправним та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо звернення позивача, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оскільки рішення щодо відмови в призначенні пенсії позивачу суд визнав протиправним, то в даному випадку порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача  від 19 жовтня 2021 року про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 на підставі п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», із урахуванням висновків Конституційного Суду України, зроблених у рішенні від 23.01.2020 по справі №1-р/2020 року, з врахуванням висновків суду викладених у даному рішенні.
За таких обставин, місцевий суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду, яка вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що судом першої інстанції не застосовано ефективний спосіб захисту порушеного права.
Так, однією з підстав для відмови в призначенні пенсії стало, згідно оскаржуваного рішення відповідача, недосягнення позивачкою пенсійного віку в 55 років, визначеного статтею 114 Закону № 1058.
На час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 досягла 53-річного віку.
Як зазначено вище в цій постанові, місцевий суд дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», із урахуванням висновків Конституційного Суду України, зроблених у рішенні від 23.01.2020 по справі №1-р/2020 року.
Отже, для наявності права на призначення пенсії за вказаним законом ОСОБА_1 має досягти віку не 55, а 50 років, що має місце.
Іншою підставою для відмови в призначенні пенсії стала, згідно оскаржуваного рішення відповідача, відсутність необхідного пільгового стажу (заперечень щодо наявності у позивачки необхідного за законодавством /не менше 25 років/ страхового стажу відповідач в прийнятому ним рішенні не висловлював).
Згідно з оскарженим в цій справі рішенням відповідача про відмову в призначенні пенсії пільговий стаж ОСОБА_1 складає 9 років 6 місяців 23 дні. При цьому розрахунку такого стажу відповідач не надав.
Дійсно, для призначення пенсії на пільгових умовах (зі зниженням пенсійного віку) як п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», так і п.2 ч.2 ст. 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” передбачена необхідність наявності у жінок не менше 10 років на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Звертаючись із позовною заявою, ОСОБА_1 зазначила, що вона не згодна з таким розрахунком пільгового стажу роботи за Списком №2, так як її стаж роботи є більшим, ніж пораховано відповідачем. При цьому позивачка наводила відповідні мотиви та розрахунки, надавала докази.
Слід зазначити, що у постанові Верховного Суду, від 30.05.2018 у справі № 174/658/16-а, не зазначено, що у рішеннях суб`єкта владних повноважень мотиви повинні бути зазначені по кожному окремому відмовному періоду роботи. Крім того, в наведеній позиції Верховного Суду зазначено, що підставою для відмови в позові може бути лише висновок суду про те, що відповідач при розгляді усіх документів надав їм правильну правову оцінку. Отже, підстави відмови у призначенні пенсії, тобто, мотиви, з яких виходив відповідач, розглядаючи заяву про її призначення, було відсутність необхідного пільгового стажу роботи за Списком № 1, при цьому відповідач у спірному рішенні зазначив, що до пільгового стажу зараховано всі періоди роботи згідно поданих документів, що свідчить про невірну правову оцінку документів відповідачем. 
Отже, предметом нинішнього спору є наявність чи відсутність необхідного пільгового стажу роботи за п.2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058. 
Відповідно до ч.3 ст.242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. 
Предметом позову є рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 , в незалежності від того, мотивована відповідачем така відмова чи ні, а підставами позову: досягнення позивачкою необхідного за законодавством віку, а також (чому суд першої інстанції взагалі не надавав ніякої оцінки) - наявність чи відсутність необхідного пільгового стажу роботи за ч. 2 ст. 114 Закону № 1058. 
Оскільки пенсійний орган заперечує наявність у позивачки пільгового стажу роботи, достатнього для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, зобов`язання місцевим судом відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії не призведе до ефективного способу захисту її прав, бо найвірогідніше, Управління повторно відмовить у призначенні пенсії, оскільки в рішенні суду першої інстанції немає висновків щодо протиправності рішення Управління про відсутність у заявника пільгового стажу, необхідного для призначення пенсії, що обумовить повторне звернення до суду. 
Разом із позовною заявою ОСОБА_1 для обґрунтування своїх вимог, окрім оскаржуваного рішення ПФУ, надавала трудову книжку із записами про свою трудову діяльність в шкідливих умовах, уточнюючі довідки підприємств, але суд першої інстанції такі докази не досліджував та не надав будь-якої оцінки в оскаржуваному рішенні, що є порушенням п. 2 ч.4 ст. 246 КАС України.
Отже, не надання місцевим судом оцінки всім підставам позову не відповідає засадам адміністративного судочинства та свідчить про невідповідність його рішення вимогам законності та обґрунтованості. 
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. 
Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. 
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. 
Відтак, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. 
Отже, суд повинен був під час розгляду справи оцінити надані докази та перевірити пільговий стаж роботи та чи достатньо його для наявності права ОСОБА_1 на призначення пенсії відповідно до ч. 2 ст. 114 Закону № 1058, а зобов`язання відповідача за достатньої його наявності призначити пенсію із врахуванням такого стажу роботи не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, та виключало б можливість повторного порушення прав позивача з тих самих підстав відповідачем.
Більш того, саме такий спосіб захисту прав позивача (зобов`язання призначити пенсію) був застосований Верховним Судом у постанові від 21.04.2021, зміненій лише в мотивувальній частині постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20 з аналогічного спору. Висновки Верховного Суду відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. 
Слід також зазначити, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.
Такий висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною постанові від 19.02.2020 по справі № 520/15025/16-а.
На час звернення із заявою про призначення пенсії позивачка досягла віку 50 років.
Відповідач не заперечує наявність у ОСОБА_1 страхового стажу більше 25 років. В той же час, між сторонами існує спір щодо розміру страхового стажу: позивач стверджує про наявність у неї 36 років 3 місяці 6 днів, а відповідач в спірному рішенні визначив його кількість в 34 роки 11 місяців 20 днів. Розмір страхового стажу згідно ст. 27 Закону № 1058 впливає на розмір пенсії, тому ця обставина також повинна бути досліджена судом задля того, щоб не виникала необхідність повторного звернення до суду.
Спірним є наявність 10 років пільгового стажу роботи, що в сукупності з іншими наведеними вище критеріями дає право на призначення пенсії.

Згідно зі статтею 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно з пунктом 1.1 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, в редакції наказу Міністерства соціальної політики №720/1642/5 від 06 жовтня 2014 року (далі - Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до пункту 2.14 Інструкції, якщо працівник має право на пенсію за віком на пільгових умовах, запис у трудовій книжці робиться на підставі наказу, виданого за результатами атестації робочих місць, і має відповідати найменуванню Списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Пунктом 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 383 від 18 листопада 2005 року, встановлено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92.
Для визначення пільгового стажу в період по 25 січня 1991 року слід застосовувати Список №1 виробництв, цехів, професій та посад з важкими умовами праці, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та у пільгових розмірах, затверджений постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173 (далі – Постанова № 1173);
в період з 26 січня 1991 року по 11 березня 1994 року - Список №1 виробництв, робіт, професій, посад та показників зі шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість у яких дає право на пенсію за віком (за старістю) на пільгових умовах, затверджений постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 №10 (далі – Постанова № 10);
в період з 11 березня 1994 року по 16 січня 2003 року - Список №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162 (далі – Постанова № 162);
в період з 16 січня 2003 року по 3 серпня 2016 року - Список №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 №36 (далі – Постанова № 36);
в період з 3 серпня 2016 року - Список №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №461 (далі – Постанова № 461).

Значення трудової книжки, як основного документа, що підтверджує пільговий стаж роботи, встановлено статтею 62 Закону № 1788-ХІІ, і будь-які підзаконні нормативно-правові акти, які суперечать цьому положенню, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Проте, якщо трудова книжка відсутня або у ній не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Крім того, аналіз положень Порядку № 637 свідчить про те, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 07 березня 2018 року в справі № 233/2084/17, від 16 травня 2019 року в справі № 161/17658/16-а, від 27 лютого 2020 року в справі № 577/2688/17, від 31 березня 2020 року в справі № 446/656/17, від 21 травня 2020 року в справі № 550/927/17, від 10 грудня 2020 року в справі № 195/840/17.

Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_3 від 28 серпня 1985 року у позивача на день звернення (19.10.2021) наявний наступний стаж: 
1) 23 серпня 1985 року – 01 вересня 1986 року – денна няня логопедичної групи, Дошкільний дитячий будинок (1 рік 0 місяців 9 днів); 
2) 09 червня 1987 року – 30 вересня 1989 року – вихователь Дитячого комбінату №22 (2 роки 3 місяці 22 дні); 
3) 01 жовтня 1989 року – 14 серпня 1995 року – вихователь відділу дитячих дошкільних установ, Державний концерн «Азовмаш» (5 років 10 місяців 14 днів); 
4) 15 серпня 1995 року – 01 серпня 1997 року – вчитель фізичної культури, Українська школа пансіон №69 (1 рік 11 місяців 17 днів); 
5) 06 вересня 1997 року – 02 лютого 1998 року – отримання допомоги по безробіттю на підставі ст. 29 п. 1 «а» Закону України «Про зайнятість населення», Орджонікідзевський районний центр зайнятості м. Маріуполя (0 років 4 місяці 27 днів); 
6) 03 лютого 1998 року – 07 березня 1998 року – бібліотекар, Центральна бібліотека для дітей м. Маріуполя, Філія №9 (0 років 1 місяць 5 днів); 
7) 16 березня 1998 року – 04 березня 2003 року – овочівник тепличного комплексу, Відкрите акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» (4 роки 11 місяців 19 днів); 
8) 05 березня 2003 року – 21 квітня 2003 року – сортувальник-здавальник металу дільниці сортування, зачистки та здавання 1 розряду, крупносортний прокатний цех, Відкрите акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» (0 років 1 місяць 17 днів); 
9) 22 квітня 2003 року – 31 серпня 2005 року – прибиральник виробничих приміщень дільниці ремонтів та розвитку, цех технологічної диспетчеризації, Відкрите акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» (2 роки 4 місяці 10 днів); 
10) 01 вересня 2005 року – 31 грудня 2005 року – електромонтер лінійних споруд телефонного зв`язку та радіофікації дільниці зв`язку Киснево-конвертерного цеху 2 розряду, цех технологічної диспетчеризації, Відкрите акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» (0 років 4 місяці 0 днів);
11) 01 січня 2006 року – 20 серпня 2006 року - електромонтер лінійних споруд телефонного зв`язку та радіофікації дільниці зв`язку Киснево-конвертерного цеху 3 розряду, цех технологічної диспетчеризації, Відкрите акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» (0 років 7 місяців 20 днів); 
12) 21 серпня 2006 року – 14 квітня 2009 року - електромонтер лінійних споруд телефонного зв`язку та радіофікації дільниці зв`язку конвертерного виробництва 4 розряду, цех технологічної диспетчеризації, Відкрите акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» (2 роки 7 місяців 24 дні); 
13) 15 квітня 2009 року - 30 червня 2009 року - електромонтер лінійних споруд телефонного зв`язку та радіофікації 5 розряду, цех технологічної диспетчеризації, Відкрите акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» (0 років 2 місяці 16 днів); 
14) 01 липня 2009 року – 28 вересня 2011 року – електромонтер лінійних споруд електрозв`язку та дротового мовлення 5 розряду дільниці зв`язку конвертерного виробництва, приватне підприємство «ФАСТКОМ-УКРАЇНА» (2 роки 2 місяці 28 днів); 
15) 03 жовтня 2011 року – 25 січня 2012 року – учень електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання дільниці тиристорних приводів, конвертерний цех, Публічне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» (0 років 3 місяці 23 дні); 
16) 26 січня 2012 року – 16 вересня 2012 року - електромонтер з ремонту та обслуговування електрообладнання 4 розряду дільниці з обслуговування та ремонту тиристорного приводу, конвертерний цех, Публічне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» (0 років 7 місяців 21 день); 
17) 17 вересня 2012 року – 30 квітня 2015 року - електромонтер з ремонту та обслуговування електрообладнання 5 розряду дільниці з обслуговування та ремонту тиристорного приводу, конвертерний цех, Публічне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» (2 роки 7 місяців 14 днів); 
18) 01 травня 2015 року – 31 грудня 2018 року - електромонтер з ремонту та обслуговування електрообладнання 5 розряду дільниці з обслуговування та ремонту тиристорного приводу, цех обслуговування та ремонту обладнання сталеплавильного виробництва, Публічне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» (3 роки 8 місяців 0 днів); 
19) 01 січня 2019 року – 18 жовтня 2021 року – електромонтер з ремонту та обслуговування електрообладнання 5 розряду, конвертерний цех, Приватне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь» (2 роки 9 місяців 18 днів).

Загальний стаж позивача за трудовою книжкою становить 35 років 3 місяці 4 дні.

Крім того, до заяви про призначення пенсії позивачем надавались уточнюючі довідки, зокрема: 
- Довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, видана ПРАТ «МК «Азовсталь» 29 вересня 2021 року за №03.03.01-1192. Дана довідка підтверджує період роботи на пільгових умовах за Списком №2 з 05 березня 2003 року по 21 квітня 2003 року (0 років 1 місяць 17 днів); 
- Довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, видана ПРАТ «МК «Азовсталь» 29 вересня 2021 року за №03.03.01-1193. Дана довідка підтверджує період роботи на пільгових умовах за Списком №2: з 03 жовтня 2011 року по 25 січня 2012 року (весь період за Списком №2); з 26 січня 2012 року по 30 квітня 2015 року (весь період за Списком №2); з 01 травня 2015 року по 31 грудня 2018 року (весь період за Списком №2); з 01 січня 2019 року по 21 вересня 2021 року (факт.відпр. 02р.08м.06д. за Списком №2). Загалом підтверджено 9 років 11 місяців 04 дні.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 р. N 36 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» затверджено Список N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. 
Списком №2 передбачено наступне: 
III. ЧОРНА МЕТАЛУРГІЯ 
3. Прокатне, колесопрокатне, бандажопрокатне, вилопрокатне, жерстекатальне, лудильне, оцинкувальне та освинцювальне виробництва. Виробництво рейкових скріплень. Термічна обробка, вирубування та зачищення гарячого металу. Виробництво каліброваного металу 
3.3а а) робітники 
3.3а-3а робітники та бригадири, зайняті обробленням і сортуванням металу та готової продукції. 
2. Виробництво сталі та феросплавів. Підготовка сумішей та ремонт металургійних печей 
3.2а-3 електромонтери з ремонту та обслуговування електроустаткування.
Постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 р. № 461 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» затверджено Список N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. 
Списком №2 передбачено наступне: 
III. ЧОРНА МЕТАЛУРГІЯ 
6. Загальні професії Працівники, зайняті ремонтом устаткування в умовах діючого виробництва.
Отже, періоди роботи в умовах виробництв, що дають право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до Списку №2, позивачем підтверджено належними документами, за якими спеціальний пільговий стаж за Списком №2 складає – 10 років 0 місяць 21 день (0 років 1 місяць 17 днів + 9 років 11 місяців 04 дні), чого достатньо для призначення пенсії.
Відтак, апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. 
Враховуючи те, що цією постановою апеляційного суду встановлено право позивача на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, а також зважаючи на встановлені судом обставини протиправності дій відповідача з не призначення такої пенсії, можна дійти висновку, що належним та ефективним способом захисту в даному випадку є зобов`язання відповідача призначити позивачу таку пенсію (з дня звернення за пенсією, тобто з 19.10.2021). 
При цьому, така дія також не відноситься до дискреційних повноважень відповідача, адже позивач має всі умови задля призначення такої пенсії.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про наявність всіх підстав задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача в цій частині підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду – частковому скасуванню. 
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в сумі 15000,00 грн.
Відповідно до частин 1-4 статті 134 вказаного Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до статті 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Європейський суд із прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Так, судом встановлено, що між позивачем та адвокатом укладено договір про надання правової допомоги від 24 жовтня 2022 року.
Суд зазначає, що на виконання умов договору про надання правової допомоги було складено додатковий договір від 24 жовтня 2022 року,  де зазначено, що загальна вартість гонорару за надання юридичної правової допомоги складає 15000,00 грн.
Також до матеріалів справи додано квитанцію від 21 листопада 2022 року, яка свідчить про часткову сплату гонорару адвоката на суму 3730,0 грн.
Суд зазначає, що не вправі надавати оцінку умовам договору (зокрема вартості наданих адвокатом послуг), що погоджені сторонами договору. Оскільки, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджено належними та допустимими доказами, такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим, тому на них поширюється правило щодо розподілу судових витрат.
З огляду на вищевикладене, з врахуванням часткового задоволення заявлених позовних вимог, враховуючи обсягу (пропорційності) задоволених позовних вимог, дійсності та необхідності проведеної адвокатом роботи, а також розумності їхнього розміру, тобто, фактичного та обґрунтованого понесення витрат, колегія суддів апеляційного суду не вважає необґрунтованими висновки місцевого суду про те, що позивачу підлягають до відшкодування витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 7500,00 грн.  
Отже, апеляційна скарга представника позивача в цій частині задоволенню не підлягає.
Відповідачем рішення місцевого суду, в тому числі, щодо витрат на правову допомогу, оскаржено не було.

Також представником позивача заявлено вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 7500 грн у зв`язку з поданням апеляційної скарги.
Керуючись наведеними вище нормами процесуального законодавства, з огляду на частковість задоволення апеляційної скарги, враховуючи типовість цієї справи, в тому числі, її незначну складність, приймаючи до уваги, що апеляційна скарга фактично повторює зміст позовної заяви, апеляційний суд вважає за можливе визначити розмір відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в апеляційному суді, в сумі 500,00 грн.  

Щодо судових витрат.
Позивачем при пред`явленні адміністративного позову сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.
Враховуючи часткове задоволення позову, рішенням місцевого суду стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 900,00 грн пропорційно задоволеній частині позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду за те, що вимоги позивача задоволені повністю, витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову підлягають повному відшкодуванню, що обумовлює зміну розподілу судових витрат. 
Крім того, за подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1488,60 грн.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги судовий збір за її подання також слід відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України,          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Сінькової Юлії Костянтинівни – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року у справі № 200/5057/22 – скасувати в частині відмови в позові.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити повністю, внаслідок чого в резолютивній частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року у справі № 200/5057/22:
- в абзаці першому слово «частково» замінити словом «повністю»;
- абзаци третій і четвертий замінити одним абзацом наступного змісту: 
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (ЄДРПОУ 21910427) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), з 19 жовтня 2021 року, пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 №1- р/2020;
- в абзаці п`ятому слова і цифри «900 (дев`ятсот) грн. 00 коп» замінити словами і цифрами «992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.».
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року у справі № 200/5057/22 - залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ: 21910427, місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн. 60 коп.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ: 21910427, місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції в розмірі 500 (п`ятсот) гривень 00 коп.
Повне судове рішення – 25 квітня 2023 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                       І. В. Сіваченко

Судді                                                                                  А. А. Блохін

                                                                                                                                                                                                                                      Т. Г. Гаврищук