ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" квітня 2023 р.   м. Львів          Справа №914/3143/21
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:
Головуючий суддя                                                                       І.Б. Малех
Судді                                                                                          В.М. Гриців
          О.В. Зварич
розглянувши апеляційну скаргу Громадської організації «Спорт без кордонів», б/н від 21.11.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/2842/22 від 22.11.2022)
на рішення Господарського суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року (повний текст рішення складено 31.10.2022, суддя Козак І.Б., м. Львів)
у справі № 914/3143/21
за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів,
до відповідача Громадської організації «Спорт без кордонів», м. Львів
про розірвання договору оренди та зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення
за участі представників учасників спору:
від позивача: Галаджун М.Р. – самопредставництво;
від відповідача: не з`явився;
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2021 на розгляд Господарського суду Львівської області від Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради поступила позовна заява до Громадської організації «Спорт без кордонів» про розірвання договору оренди та зобов`язання повернути об`єкт оренди, шляхом виселення.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, всупереч укладеному між сторонами спору договору оренди №С-10659-17 від 06.11.2017, не використовує орендоване приміщення, що є підставою для розірвання договору, відповідно до п.11.3 договору. Крім того, відповідач не платив орендну плату за серпень, вересень та жовтень 2021 на загальну суму 23243,55 грн, що є окремою підставою для розірвання договору, відповідно наведені обставини, є підставами для розірвання даного договору та повернення об`єкта оренди, шляхом виселення відповідача з нежитлового приміщення.
В процесі розгляду справи в суді першої інстанції, ухвалою суду від 17.05.2022 зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №914/538/22, що слухається Господарським судом Львівської області.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 08.08.2022 скасовано ухвалу Господарського суду Львівської області від 17.05.2022 про зупинення провадження у справі № 914/3143/21, справу №914/3143/21 направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Так, рішенням Господарського суду Львівської області від 25.10.2022 у справі №914/3143/21 позовні вимоги задоволено повністю, розірвано договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №С-10659-17 від 06.11.2017, укладений між позивачам та відповідачем. Також, зобов`язано відповідача повернути об`єкт оренди відповідачу, шляхом виселення з нежитлових приміщень, загальною площею 140,7 кв.м., які знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Сихівська, буд. 11 та стягнуто з відповідача на користь позивача 4540,00 грн судового збору.
Дане рішення мотивоване тим, що відповідачем не спростовано факт тривалого невикористання орендованого приміщення, навіть підтверджено неможливість його використання в оренді через неналежний стан, натомість позивачем, в силу своїх повноважень визначених п. п. 6.2 6.4, п.п. 4.2.2 Положення, вжито заходи для усунення порушення, шляхом дострокового розірвання договору оренди, яке додатково визначено п. 11.3 даного договору. Крім того, другою підставою для дострокового розірвання спірного договору існування заборгованості протягом 3х місяців підряд, за серпень, вересень та жовтень 2021, яке мало місце в даному випадку та не спростовано відповідачем. Оскільки суд прийшов до висновку, що спірний договір оренди № С-10659-17 від 06.11.2017, укладений між позивачем та відповідачем розірвано, відповідач зобов`язаний повернути орендовані приміщення.
Суд оцінив критично доводи відповідача, щодо настання строку оплати кожного орендованого платежу, так як останній невірно трактує початок періоду прострочення свого обов`язку зі внесення орендних платежів. Так, датою початку прострочення обов`язку з внесення орендної плати за серпень 2021 є 21 вересня 2021, за вересень 2021 є 21 жовтня 2021, за жовтень 2021 є 21 листопада 2021. Три місяці - це період існування заборгованості підряд, яке і мало місце в даному випадку (серпень, вересень, жовтень 2021), а не період 3 місяці з дня закінчення строку платежу.
Відповідач – Громадська організація  «Спорт без кордонів», не погодившись з винесеним рішенням подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Також просить суд стягнути на свою користь судовий збір та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 15000,00 грн.
Апеляційну скаргу обґрунтовує наступним:
1)          пункт 11.3 договору не може застосовуватись через те, що після підписання спірного договору орендар приступив до використання приміщення в період з 06.11.2017 по 06.02.2018, але в подальшому його не використовував, відтак на думку апелянта застосування пункту 11.3 договору орендодавцем є неможливим.
Апелянт стверджує, що після підписання договору оренди та підписання акту приймання-передачі приступив до використання приміщення, однак в подальшому лише в 2019 році перестав його використовувати через значне погіршення його технічного стану і необхідність здійснення капітального ремонту.
2)          заборгованість за три місці підряд теж не підтверджена, так як на думку апелянта, прострочення могло виникнути за умови прострочення сплати після 21.11.2021, позивач звернувся до суду у жовтні 2021, відтак, на думку апелянта така заборгованість на момент звернення до суду не існувала.
3)          звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що у 2019 році апелянт звертався до позивача із заявою про надання згоди на здійснення невід`ємних поліпшень разом з відповідним пакетом документів. Доцільність поліпшень зумовлена необхідністю заміни та підсилення зношених конструкцій і деталей приміщення або їх заміни на більш прогресивні і економічно, що поліпшать експлуатаційні можливості об`єкта.
Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради подано письмові заперечення на апеляційну скаргу, в якій позивач заперечує доводи апелянта зазначивши, що оскаржуваним рішенням вірно встановлено, що три місяці підряд це період існування заборгованості підряд, як і мало місце у даному випадку (серпень, вересень, жовтень 2021), а не період 3 місяці, з дня закінчення строку платежу, а дата 21 листопада є датою початку прострочення обов`язку з внесення орендної плати за жовтень, а не датою виникнення заборгованості за жовтень 2021. Тобто у Скаржника фактично була наявна заборгованість із орендної плати за три місяці підряд, що підтверджується довідкою, щодо заборгованості від 10.12.2021 № 4- 2302-49587.
Щодо використання приміщення в період з 06.11.2017 по 06.02.2018 після підписання спірного договору, але в подальшому його не використання позивач також заперечує зазначивши, як вбачається із матеріалів у справі №914/538/22, скаржник, звертався до позивача із заявою про те, щоб останній не здійснював нарахування за договором, починаючи із дати його укладення, однак, скаржником неодноразово зазначалося про необхідність здійснення невід`ємних поліпшень, оскільки, як останній вважає, об`єкт оренди не може використовуватися без здійснення капітального ремонту. Проте у цій справі скаржник запевняє, що ним було освоєно об`єкт оренди та здійснювалося його тривале використання. В такому разі чому цей об`єкт не міг бути використаним у період, який зазначає скаржник, достеменно невідомо, оскільки користуючись приміщенням скаржник фактично підтверджує задовільність об`єкта оренди для використання його, згідно цільового призначення, а отже проведення невід`ємних поліпшень насправді не потребувалися останнім, що суперечить позиції скаржника у справах №914/2890/22;914/538/22. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Таким чином, скаржник проявляє суперечливу поведінку, оскільки у судових справах стверджує про невикористання майна, а в подальшому, тобто у цій справі він заявляє, що об`єкт оренди використовувався у період з 06.11.2017 по 06.02.2018, не надаючи на підтвердження цьому жодних доказів.
Відповідачем в додаткових пояснення заперечуються доводи позивача зазначивши, що докази незадовільного технічного стану об`єкту оренди входять до переліку засобів доказування і підлягають оцінці судом апеляційної інстанції, відповідно до ст. 86 ГПК України в якості доказів, з урахуванням вимог ст. ст. 76-79 ГПК України та є фундаментальними для вирішення даної справи №914/3143/21. Так, докази незадовільного технічного стану оренди звільняють від обов`язку сплачувати орендну плату, а відтак, вказують на відсутність підстав для задоволення Позовних вимог.
Також відповідачем в суді апеляційної інстанції подано клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, з урахуванням заяви від 02.02.2023.
Заява про призначення вищенаведеної експертизи обґрунтована тим, що з правової позиції Верховного суду, яка зазначена у постанові від 18.08.2020 року у справі № 910/10657/19 вбачається, що підставою для звільнення Орендаря від сплати орендної плати є серед іншого, - незадовільний технічний стан майна, відтак, докази незадовільного технічного стану оренди звільняють від обов`язку сплачувати орендну плату, тому, вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.11.2022 року (головуючий суддя Малех І.Б.) апеляційну скаргу Громадської організації  «Спорт без кордонів», б/н від 21.11.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/2842/22 від 22.11.2022) на рішення  Господарського суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року у справі № 914/3143/21 залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам ст. 258 ГПК України.
З підстав зазначених в ухвалі суду від 09.12.2022 (головуючий суддя Малех І.Б., судді Гриців В.М., Зварич О.В.) відкрито апеляційне провадження за наведеною вище апеляційною скаргою.
Ухвалою суду від 21.12.2022 розгляд справи призначено на 01.02.2023.
З підстав зазначених у відповідних ухвалах суду від 01.02.2023 та від 01.03.2023 розгляд справи було відкладено.
Ухвалою суду від 28.03.2023 дану справу призначено до розгляду на 05.04.2023.
Представник позивача в судове засідання прибув, проти апеляційної скарги заперечив з підстав наведених у запереченнях на апеляційну скаргу. Також заперечив проти клопотання відповідача про проведення будівельно-технічної експертизи.
Відповідач в судове засідання не прибув, подав клопотання про відкладення розгляду справи у звзяку із неможливістю забезпечити явку та неможливістю забезпечити явку іншого представника.
Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, запереченнями, додатковими поясненнями та клопотанням про призначення будівельно-технічної експертизи, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, призначення будівельно-технічної експертизи з наступних підстав.
Як вбачається з ухвал суду апеляційної інстанції, явка учасників справи у судове засідання обов`язковою не визнавалася, а чергове відкладення апеляційної скарги призведе до затягування розгляду апеляційної скарги.
Слід зазначити, що відкладення розгляду справи є прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України). Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 922/3562/19, від 13.10.2020 у справі № 914/362/19 та від 03.02.2021 у справі № 914/197/19.
Щодо клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, яке обґрунтовано тим, що підставою для звільнення Орендаря від сплати орендної плати є серед іншого, - незадовільний технічний стан майна, та як, докази незадовільного технічного стану оренди звільняють від обов`язку сплачувати орендну плату, а відтак, вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Також апелянт покликається на правову позицію Верховного суду, яка зазначена у постанові від 18.08.2020 року у справі № 910/10657/19, слід зазначити наступне.
По-перше, призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду. 
Стаття 1 Закону України "Про судову експертизу", ст.99 ГПК України зазначає, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. Призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому, питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи (аналогічний висновок міститься у постанові КГС ВС від 27.04.2021 у справі № 927/685/20).
Здійснивши аналіз наявних у справі доказів, відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, проаналізувавши правовідносин, що склалися між сторонами, встановивши, що докази, подані сторонами є зрозумілими та достатніми, відтак відсутні потреби у призначенні заявленої будівельно-технічної експертизи.
По-друге, відповідач, мотивує неможливість проведення будівельно-технічної експертизи та подання її, як доказ, до суду першої інстанції, зумовлена вступом нового представника Позивача в суді апеляційної інстанції, що підтверджується долученим до матеріалів справи ордером №1123382 від 31 січня 2023 р., однак, судова колегія такі доводи розцінює, як порушення норм процесуального права та затягування строків розгляду. 
По-третє, уразі призначення будівельно-технічної експертизи, автоматично зупиняє провадження у даній справі.
Відповідно до  ст.269 ГПК України  обов`язком суду апеляційної інстанції є перевірка законності та обґрунтованості прийнятого місцевим судом рішення у справі.
Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України"). http://reestr.court.gov.ua/Review/85586132
Щодо суті спору судова колегія прийшла до висновку про  відповідність рішення від 25.10.2022 Господарського суду Львівської області у справі № 914/3143/21 нормам чинного матеріального та процесуального права, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 
06.11.2017 Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (орендодавець за договором) та Громадською організацією «Спорт без кордонів» (орендар за договором) було укладено договір оренди №С-10659-17 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) (надалі договір).
Відповідно до умов договору, орендодавець, на підставі ухвали 13-ї сесії 6-го скликання Львівської міської ради № 2926 від 21.11.2013, на умовах визначених цим договором зобов`язується передати, а орендар прийняти в строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 140,7 кв.м, що позначені в технічній документації під індексами ІІІ, 8, 9, 10, 11, 12, які розташовані в будівлі (літ. А-1) за адресою м. Львів, вул. Сихівська, буд. 11 (далі - об`єкт оренди).
Згідно з п.2.1 договору об`єкт оренди використовується орендарем для статутної діяльності.
Статутом Громадської організації «Спорт без кордонів» визначено, що основними напрямками діяльності Організації є сприяння розвитку фізичної культури та спорту, розвиток та популяризація футболу та інших видів спорту в регіон.
Отже, спірне приміщення було надано для діяльності відповідача, який сприяє розвитку фізичної культури та спорту, розвиток та популяризація футболу та інших видів спорту.
З пункту п.1.3 договору вбачається, що первісна балансова вартість об`єкта оренди, відповідно до довідки балансоутримувача від 27.04.2017 станом на 01.04.2017 становить 265474,54 грн.
Загальна сума річної орендної плати на момент укладення договору без врахування індексу інфляції становить 1688,40 грн.
Відповідно до п.4.1 договору термін договору оренди визначений на п`ять років, з 06.11.2017 до 06.11.2022.
Договором визначено права та обов`язки сторін, зокрема, передбачено обов`язок орендаря своєчасно здійснювати капітальний та поточний ремонт (п.7.1.4), а також необхідність здійснювати капітальний та поточний ремонт, реконструкцію, технічне переобладнання об`єкта оренди тільки з дозволу орендодавця з наданням проектно-кошторисної документації, виготовленої за рахунок орендаря до початку проведення робіт і затвердженої у встановленому порядку (п.7.1.6).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач 19.11.2019 звертався до позивача із заявою про надання згоди на здійснення невід`ємних поліпшень об`єкта оренди, в подальшому було відмовлено позивачем у його задоволенні, що слугувало підставою для звернення відповідача у даній справі до суду.
Разом з тим, судом встановлено, що 31.01.2020 сторонами у справі було укладено договір №С-10659-17 (Д-20) про внесення змін до договору оренди.
Відповідно до внесених змін сторони виклали в новій редакції пункти 1.3 договору, щодо вартості майна та п. 5.1, щодо розміру та порядку розрахунків.
Отже, сторонами погоджено, що вартість орендованого майна становить 1903500,00 грн.
Розмір орендної плати за об`єкт оренди визначається, відповідно до чинної на час укладення цього договору Методики розрахунку орендної плата за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженої ухвалою Львівської міської ради №897 від 07.06.2007 (зі змінами та доповненнями) і складає 6360,78 грн без ПДВ за перший місяць оренди. Орендар на підставі виставлених рахунків сплачує 90% розміру орендної плати на рахунок Управління комунальної власності Департаменту економічною розвитку Львівської міської ради, 10% розміру орендної давати - на рахунок ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради».
Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.10.2020 у справі № 914/785/20, позов Громадської організації «Спорт без кордонів» до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (відповідач-1, Управління) та до Виконавчого комітету Львівської міської ради (відповідач-2, Виконавчий комітет) про: визнання незаконною відмови відповідачів (яка полягає у незаконних діях відповідача-1 та бездіяльності відповідача-2) у погодженні клопотання позивача на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого ним нерухомого майна комунальної власності; зобов`язання відповідача-2 прийняти рішення про надання згоди позивачу на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого ним нерухомого майна; зобов`язання відповідача-1 видати наказ про надання згоди на проведення невід`ємних поліпшень орендованого позивачем нерухомого майна повністю з тих підстав, що позивачем було виконано всі необхідні умови для отримання погодження на здійснення невід`ємних поліпшень; відмова в наданні згоди на проведення невід`ємних поліпшень нежитлового приміщення з підстав укладення договору оренди без проведення аукціону або конкурсу може стосуватися виключно договорів, які укладаються після набрання чинності  Законом України "Про оренду державного і комунального майна", який вступив в дію 01.02.2020, та повинні бути укладені через процедуру аукціону; задоволення позову не є втручанням в дискреційні повноваження державних органів.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 24.02.2021, рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення про відмову у позові, з посиланням на те, що місцевий господарський суд фактично перебрав на себе повноваження Виконавчого органу Львівської міської ради щодо його дискреційних повноважень.
Постановою Верховного Суду від 06.07.2021 цю постанову апеляційного суду скасовано і справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 рішення  Господарського  суду Львівської області від 07.10.2020 залишено без змін. Постанова мотивована тим, що позивач розпочав процедуру здійснення відповідних невід`ємних поліпшень, хоча і після прийняття  Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-IX від 03.10.2019, однак, задовго до набрання ним чинності та вступу його у дію. Для завершення відповідної процедури бракувало лише кінцевого рішення Виконавчого комітету та наказу Управління, виданого на підставі цього рішення, а інші етапи процедури були позивачем успішно пройдені. Проміжку часу з моменту звернення позивача із відповідною заявою до відповідача-1 (19.11.2019) до моменту вступу в дію вказаного  Закону №  157-IX від 03.10.2019  (01.02.2020), який в сукупності склав більше двох місяців, було достатньо для прийняття відповідного рішення по суті заяви позивача. Відповідачі допустили протиправне зволікання та бездіяльність, які порушили законні очікування позивача.
Постановою Верховного суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.02.2022 у справі №914/785/20 касаційні скарги Виконавчого комітету Львівської міської ради та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задоволено частково: постанову Західного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 та рішення Господарського суду Львівської області від 07.10.2020 у справі № 914/785/20 в частині: визнання незаконною відмови Виконавчого комітету Львівської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 26256622) у погодженні клопотання Громадської організації "Спорт без кордонів" (ідентифікаційний код юридичної особи 38142494) на здійснення невід`ємних поліпшень нежитлового приміщення, що полягає у бездіяльності Виконавчого комітету Львівської міської ради; покладення обов`язку на Виконавчий комітет Львівської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 26256622) прийняти рішення про надання згоди Громадській організації "Спорт без кордонів" (ідентифікаційний код юридичної особи 38142494) на здійснення невід`ємних поліпшень нежитлового приміщення; покладення обов`язку на Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 25558625) видати наказ про надання згоди на проведення невід`ємних поліпшень нежитлового приміщення, скасувати і прийняти у цій частині нове рішення, у позові у цій частині відмовити. В іншій частині постанову Західного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 залишено без змін.
При цьому, у постанові касаційна інстанція зазначила таке.  Відповідач-1 (позивач у цій справі, УКВ ДЕР ЛМР) відмовив у наданні згоди орендарю на здійснення невід`ємних поліпшень нежитлових приміщень та повернув поданий пакет документів Управління листом від 05.03.2020, з посиланням на п.1 ч.6 статті 21 Закону від 03.10.2019. Отже, форма відмови у заяві позивача про здійснення невід`ємних поліпшень, яка була викладена, як лист Управління від 05.03.2020, не відповідає вимогам чинного на момент складення листа Порядку. При цьому за приписами Закону 03.10.2019, на який посилалось Управління у листі від 05.03.2020, рішення про надання згоди на здійснення невід`ємних поліпшень комунального майна приймає представницький орган місцевого самоврядування чи визначені ним органи в порядку, встановленому відповідним представницьким органом місцевого самоврядування, та вказані рішення оприлюднюються протягом п`яти робочих днів з дня прийняття такого рішення.  Таким чином, позовні вимоги до Управління в частині визнання незаконною відмови Управління, яка полягає у незаконних діях, у погодженні клопотання позивача на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого ним нерухомого майна комунальної власності обґрунтовані і підлягають задоволенню.
Станом на дату винесення рішення орендоване приміщення відповідач не повернув, що слугувало підставою для звернення позивача 20.10.2021 до відповідача із позовом про розірвання договору оренди та зобов`язання повернути об`єкт оренди, шляхом виселення із нежитлових приміщень.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, всупереч укладеному між сторонами спору договору оренди №С-10659-17 від 06.11.2017, не використовує орендоване приміщення, що є підставою для розірвання договору, відповідно до п.11.3 договору. Крім того, відповідач не платив орендну плату за серпень, вересень та жовтень 2021 на загальну суму 23243,55 грн, що є окремою підставою для розірвання договору, відповідно наведені обставини, є підставами для розірвання даного договору та повернення об`єкта оренди шляхом виселення відповідача з нежитлового приміщення.
Відповідач заперечує доводи позивача з наступних підстав
1)          пункт 11.3 договору не може застосовуватись через те, що після підписання спірного договору орендар приступив до використання приміщення в період з 06.11.2017 по 06.02.2018, але в подальшому його не використовував, відтак на думку апелянта застосування пункту 11.3 договору орендодавцем є неможливим.
Апелянт Стверджує, що після підписання договору оренди та підписання акту приймання-передачі приступив до використання приміщення, однак в подальшому лише в 2019 році перестав його використовувати через значне погіршення його технічного стану і необхідність здійснення капітального ремонту.
2)          заборгованість за три місці підряд теж не підтверджена, так як на думку апелянта прострочення могло виникнути за умови прострочення сплати після 21.11.2021, позивач звернувся до суду у жовтні 2021, відтак, на думку апелянта така заборгованість на момент звернення до суду не існувала.
В суді апеляційної інстанції відповідач заперечує заборгованість тим, що приміщення є непридатним до використання за призначенням, про що подав заяву про призначення будівельно-технічної експертизи, та відповідно до правової позиції Верховного суду яка зазначена у постанові від 18.08.2020 року у справі № 910/10657/19, підставою для звільнення Орендаря від сплати орендної плати є серед іншого, - незадовільний технічний стан майна, відтак, докази незадовільного технічного стану оренди звільняють від обов`язку сплачувати орендну плату, а відтак, вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним. 
Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно із ст. ст. 626,  628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як визначено в ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору оренди №С-10659-17 від 06.11.2017.
Відповідно до п. 1.1. договору орендоване майно належить територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності № С-05301.
Отже, орендоване майно є комунальним та належить Територіальній громаді міста Львова в особі Львівської міської ради.
Частиною 1  статті 626 Цивільного кодексу України  встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором найму (оренди).
Оренда державного та комунального майна є різновидом майнового найму, і при розгляді справ застосовуються норми як  Закону України "Про оренду державного та комунального майна", так і норми Цивільного та  Господарського кодексів України.
За приписами  статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"  орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Відповідно до  статті 759 Цивільного кодексу України  за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Договір оренди є консенсуальним, тобто вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди у належній формі, оплатним, двостороннім та строковим.
Згідно із ст. 287 ГК України, орендодавцями щодо комунального майна є органи, уповноважені місцевими радами управляти майном, яке є у комунальній власності.
Відповідно до «Положення про Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради» (далі-Положення), затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 02.12.2016 № 1125 (зі змінами та доповненнями), Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (надалі управління) є виконавчим органом Львівської міської ради відповідно до ухвали міської ради від 26.05.2016 № 505 «Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів", утвореним відповідно до Закону України Про місцеве самоврядування в Україні».
Відповідно до п.2.1. Положення основним завданням управління є: управління комунальним майном міста Львова (нежитловими приміщеннями, будівлями):
2.1.1. Здійснення повноважень орендодавця комунального майна.
2.1.2. Здійснення повноважень органу приватизації комунального майна.
2.1.3. Здійснення повноважень щодо формування та внесення змін до переліків майна комунальної власності (нежитлових приміщень, будівель) на підставі інформації, наданої  балансоутримувачами комунального майна.
Балансоутримувачем спірного майна є Львівське комунальне підприємство «Агенція ресурсів Львівської міської ради».
З огляду на наведене вище, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради є належним позивачем у даній справі.
Як уже було зазначено вище, позивач при поданні позову зазначив дві підстави позову - тривале невикористання приміщення (більше трьох місяців з дати підписання договору) є підставою для розірвання договору (п.11.3) та існування заборгованості за три місяці підряд.
Відповідно до ч.3  ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», договір оренди може бути розірвано за погодженням  сторін. На  вимогу  однієї  із  сторін договір оренди може бути достроково  розірвано  за  рішенням  суду  у  разі невиконання сторонами своїх зобов`язань  та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.
Щодо тривалого невикористання приміщення судова колегія зазначає наступне.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, з чим погоджується судова колегія, факт невикористання приміщення відповідачем визнається  повністю та був предметом дослідження у справі № 914/785/20.
При цьому, підставою такого тривалого невикористання відповідач зазначає неналежний стан орендованого приміщення та ненадання згоди орендодавцем (позивачем у справі) на проведення невід`ємних поліпшень.
Більше того, відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що після підписання спірного договору, він, як орендар, приступив до використання приміщення в період з 06.11.2017 по 06.02.2018, але в подальшому його не використовував, відтак на думку апелянта застосування пункту 11.3 договору орендодавцем є неможливим, однак, судова колегія зазначає, що доказів використання приміщення за зазначений період (комунальні платежі чи будь-які інші докази в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України) відповідач не подав.
Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином тягар доказування використання об`єкта оренди протягом перших трьох місяців після підписання Договору лежить на відповідачу.
Натомість, в процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач подав клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, щодо визначення незадовільного стану орендованого приміщення.
Слід зазначити, що жодних зауважень, щодо стану приміщення при укладенні та підписанні спірного договору та акту приймання-передачі приміщення (об`єкта оренди) відповідачем не було зазначено.
Як уже було зазначено вище, постановою Касаційного господарського суду у складі ВС України від 06.07.2021 у справі №914/785/20 встановлено наступне: «Позивач стверджує, що він орендує нежитлові приміщення в Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради. Орендар належним чином виконує зобов`язання по внесенню орендної плати, проте, незадовільний стан приміщення виключає його використання позивачем за цільовим призначенням». 
З встановленого у вказаній постанові, судова колегія, приходить до висновку, що відповідач не використовував майно, про що останній неодноразово стверджував, доказів протилежного матеріали справи не містять.
Разом з тим, із рішення у справі № 914/538/22 слідує, що відповідач звертався до позивача із заявою про те, щоб останній не здійснював нарахування за договором, починаючи із дати його укладення.
Крім того, як уже було зазначено вище, відповідач звертався до позивача про необхідність здійснення невід`ємних поліпшень, оскільки, об`єкт оренди не може використовуватися без здійснення капітального ремонту. 
Проте в апеляційній скарзі відповідач стверджує, що ним після підписання договору оренди та акту приймання-передачі об`єкт оренди використовувався.
Таким чином, з вищенаведеного слідує, що встановлені судовими рішеннями обставини спростовують викладене в апеляційній скарзі твердження відповідача про не використання спірного приміщення.
Разом з тим, в суді першої інстанції в запереченнях на позовну заяву, відповідач зауважив, що перевірка об`єкта оренди була позаплановою, про неї відповідач не повідомлявся, підстави для проведення такої перевірки були відсутні, а тому просив не брати до уваги акт перевірки, як неналежний доказ у цій справі.
З приводу заявленого слід зазначити, що організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Львова, визначені в Положенні про оренду майна територіальної громади міста Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 р. № 897 (далі - Положення).
Відповідно до п. 4.2.3. Положення, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради здійснює контроль за використанням майна, переданого в оренду, через проведення планових та позапланових перевірок.
Згідно п. 6.2. Положення, Управління комунальної власності проводить облік орендних платежів та слідкує за використанням майна способом проведення планових перевірок, але не частіше одного разу на рік. Контроль за виконанням умов договору оренди комунального майна покладається на орендодавця та балансоутримувача (п. 6.3. Положення).
Пунктом 6.4. Положення передбачено, що у разі невиконання чи неналежного виконання орендарем зобов`язань за договорами оренди, що встановлюються за результатами планових перевірок, та/або якщо інформація отримана відповідно до пункту 4.2.2. Положення, орендодавець комунального майна зобов`язаний вживати заходи для дострокового розірвання договору оренди на підставах та у порядку, встановлених законодавством України. Заходи для дострокового розірвання договору вживаються у разі виявлення і належного підтвердження фактів нецільового використання об`єктів оренди, передання об`єкта оренди в суборенду без згоди орендодавця, наявності заборгованості зі сплати орендної плати протягом 3 місяців підряд і більше, невикористання об`єкта оренди, якщо таке невикористання створює загрозу його пошкодженню чи знищенню.
Обов`язок здійснювати контроль за станом використання належить орендодавцю. УКВ ДЕР ЛМР здійснює такий контроль у формі перевірок (п. 4.2.3. Положення), як планових, так і позапланових. Така перевірка була проведена 30.11.2020 комісією у складі працівника УКВ ДЕР ЛМР та інженера-інспектора ЛКП «Агенція ресурсів ЛМР». В результаті перевірки встановлено, що приміщення орендарем не використовується, не відповідає технічній документації, приміщення потребує ремонту.
Щодо відсутності представника відповідача, то факт його відсутності ніяк не впливає на результат перевірки, оскільки не спростовує невикористання цього приміщення орендарем. Ключі від приміщення знаходяться в ЛКП «Агенція ресурсів ЛМР», про що зазначено в Акті перевірки.
Згідно ст. 773 ЦК України наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.
Відповідно до ст.18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (редакція чинна на момент укладення договору) за договором оренди орендаря може бути зобов`язано використовувати об`єкт оренди за цільовим призначенням відповідно до профілю виробничої діяльності підприємства, майно якого передано в оренду, та виробляти продукцію в обсягах, необхідних для задоволення потреб регіону. Орендар зобов`язаний використовувати та зберігати орендоване майно відповідно до умов договору, запобігати його пошкодженню, псуванню.
Відповідно до ст. 783 ЦК України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі.
У оскаржуваному рішенні вірно зазначено також те, що відповідачем не було спростовано факту тривалого невикористання орендованого приміщення, навіть було підтверджено неможливість його використання в оренді через неналежний стан.
Щодо незадовільного технічного стану приміщення, то суд враховує зауваження про те, що станом на дату прийняття приміщення в оренду воно вже було без потрібних комунікацій (світло, водовідведення, опалення та каналізація).
Щодо відсутності вікон, дверей, отворів у стелі, наявності сміття, бруду, знищеної підлоги у двох будівлях  А-2 та Б-1 (як виглядає з наданих відповідачем фотографій та Звіту про технічне обстеження та висновки, виготовленого на замовлення ЛМГО «Студія активного дозвілля»), приміщення перебуває у занедбаному стані. Такий стан підтверджує, як позивач, так і відповідач.
Пунктом 11.3 Договору визначено, що при тривалому (більше трьох місяців з дати підписання договору) невикористанні орендарем наданого йому в оренду приміщення - приміщення вважається неосвоєним і цей договір підлягає розірванню у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1  ст.628 ЦК України).
Відповідач не спростував факту тривалого невикористання орендованого приміщення, навіть підтвердив неможливість його використання в оренді через неналежний стан. 
Крім того, відповідачем не надано жодних належних доказів використання об`єкта оренди, протягом трьох перших місяців, після підписання договору, а тому дана підстава може бути застосованою як підстава для розірвання договору.
Відповідно до частини 1  статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. 
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі  істотного порушення договору  другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч.  2  ст.  651 Цивільного кодексу України).
Пункт 11.3 договору сторонами погоджено як підстава дострокового розірвання договору оренди.
Договір чинний, доказів визнання його недійсним сторони не подавали. Докази тривалого невикористання орендарем нежитлового приміщення є неспростовними та знаходяться в матеріалах справи. 
Зазначене є підставою для задоволення заявленої позовної вимоги про розірвання договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № С-10659-17 від 06.11.2017.
Щодо існування заборгованості за три місяці підряд, що є ще однією підставою для розірвання спірного договору слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.
Згідно ч. 1 ст. 19 цього ж Закону, орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.
Відповідно до ст. 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
Статтями 793 та 795 ЦК України встановлено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст.762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з частиною 3 статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» підставою для дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду може бути невиконання сторонами своїх зобов`язань.
Розділом 5 договору врегулюванні розмір орендної плати та порядок розрахунків.
Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 3 статті 291 ГК договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.
Поряд із цим повинні враховуватись положення частини 2 статті 651 ЦК, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Стаття 782 ЦК України передбачає право наймодавця відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.
Також пунктом 5.8. договору визначено, що несплата орендної плати в повному обсязі протягом трьох місяців з дня закінчення строку платежу є підставою для дострокового розірвання договору.
При цьому порушення орендарем умов договору оренди нерухомого майна, щодо несплати протягом законодавчо визначеного трьохмісячного строку платежів за користування орендованим нерухомим майном, є істотним, оскільки значною мірою позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, зокрема надходження відповідних коштів з орендної плати комунальному підприємству із подальшим їх використанням відповідно до законодавства.
Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за змістом статті З ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Отже, істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди майна, як невнесення орендної плати, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання зазначеного договору оренди в судовому порядку.
У разі звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди у зв`язку з несплатою орендарем орендної плати протягом трьох місяців позивачу необхідно довести факт такої несплати та її триваючий характер (протягом трьох місяців).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 908/1399/17.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позов є передчасним, оскільки був поданим 20.10.2021, а нарахування заборгованості з орендної плати повинно бути встановленим від 21.10.2021, однак, судова колегія з таким твердженням відповідача не погоджується, так як вважає надуманим та таким, що спростовується матеріалами справи, оскільки, оскаржуваним рішенням вірно встановлено, що три місяці підряд це період існування заборгованості підряд, як і мало місце у даному випадку (серпень, вересень, жовтень 2021), а не період 3 місяці з дня закінчення строку платежу.
Дата 21 листопада є датою початку прострочення обов`язку з внесення орендної плати за жовтень, а не датою виникнення заборгованості за жовтень 2021.
Тобто у відповідача фактично була наявна заборгованість із орендної плати три місяці підряд, що підтверджується довідкою, щодо заборгованості від 10.12.2021 № 4- 2302-49587.
Пунктом 7.1.2 договору передбачено обов`язок своєчасно та повному обсязі сплачувати орендну плату.
Відповідно до довідки, щодо заборгованості від 10.12.2021 № 4-2302-49587 у відповідача виникла заборгованість за три місяці підряд, а саме за серпень, вересень та жовтень місяць у сумі 23243,55 грн.
Відповідно до частин 1 і 2 статті 614 ЦК особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Таким чином, у зобов`язальних правовідносинах, вина особи, яка порушила зобов`язання, презюмується і саме на неї покладається обов`язок з доведення відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання.
Водночас варто зауважити, що факт сплати відповідачем усієї суми заборгованості, заявленої до стягнення, не має правового значення для вирішення спору про розірвання договору, оскільки судом встановлено обставини її систематичної несплати протягом періоду, що тривав більш, ніж три місяці підряд, що є істотним порушенням відповідачем умов договору оренди нерухомого майна та значною мірою позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, а отже, є самостійною і достатньою правовою підставою для розірвання договору оренди нерухомого майна відповідно до частини 2 статті 651 ЦК та умов договору.
В пункті 10.1. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18) зазначено, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, якою передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Як визначено ч.3 ст.651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Відповідно до положень ч.ч.2, 3 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
Схожа норма міститься в ч.5 ст.188 ГК України якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.
Розділом 11 договору сторони погодили підстави дострокового розірвання цього договору.
Законодавство визначає наслідки припинення договору найму (оренди) для наймача: у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч.1 ст.785 ЦК України).
Згідно з розділом 9 договору, повернення орендодавцю об`єкта оренди здійснюється після закінчення терміну дії договору або дострокового його припинення чи розірвання.
Отже обов`язок орендаря повернути майно з орендного користування після розірвання договору оренди передбачений нормами чинного законодавства, а також умовами договору оренди.
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив обставини у справі, виніс правильне та законне рішення, оскільки тривале невикористання спірного приміщення та наявність заборгованості із орендної плати протягом 3 місяців підряд, є підставами для розірвання договору.
Згідно ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Згідно ч. 2 ст. 795 ЦК України, повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Відповідно до ст.27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"  у разі розірвання договору оренди,  закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.
Згідно із положеннями п. п. 9.6 договору, у разі припинення або розірвання договору орендар повинен повернути орендодавцю об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцю збитки у разі погіршення стану об`єкта оренди з вини орендаря.
Оскільки судова колегія прийшла до висновку, що спірний договір оренди № С-10659-17 від 06.11.2017,укладений між позивачем та відповідачем розірвано, відповідач зобов`язаний повернути орендовані приміщення.
Щодо заявленої відповідачем в суді першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності, у задоволенні якої місцевим господарським судом було відмовлено, судова колегія вважає правомірним, так, як позивачем не пропущено строк позовної давності у цьому спорі на звернення з позовом до суду.
Інші твердження відповідача судовою колегією до уваги не приймаються, так як не спростовують встановлені судом обставини.
Враховуючи вищенаведене в сукупності, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем доведено перед судом належними та допустимими доказами, в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України, порушення зі сторони відповідача умов спірного договору, натомість останній довів факт невикористання об`єкта оренди та існування заборгованості більше трьох місяців підряд.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставини по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. 
Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006), де вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо заявленого відповідачем в апеляційній скарзі клопотання (з урахуванням заяви про усунення недоліків апеляційної скарги) про стягнення витрат, пов`язаних з наданою правничою допомогою в суді апеляційної інстанції в сумі 15000,00 грн, слід зазначити наступне.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
На підтвердження здійснених витрат на професійну правничу допомогу відповідач надав: ордер на надання правової допомоги серія АІ № 1304719 від 10.11.2022, укладений між адвокатом Поліщук Валентином В`ячеславовичем та клієнтом ГО «Світ без кордонів» та Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 5067/10.
Інших доказів на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу останнім не подано.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст. 2 зазначеного Кодексу).
Відповідно до ч. 4 п. 1 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову на відповідача.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
В даному випадку позовні вимоги позивача задоволено повністю, відтак, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення в апеляційному порядку, а тому у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат за надану правничу допомогу в сумі 15000,00 грн слід відмовити.
Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України у спорах, що виникають виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.
Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -    
П О С Т А Н О В И В :
1.          Апеляційну скаргу Громадської організації «Спорт без кордонів», б/н від 21.11.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/2842/22 від 22.11.2022) – залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року у справі № 914/3143/21 – залишити без змін.
3.          Судовий збір за подання апеляційної скарги – покласти на ГО «Спорт без кордонів».
4.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів відповідно до ст. ст. 286-289 ГПК України.
5.          Матеріали справи № 914/3143/21 повернути Господарському суду Львівської області.

Повний текст постанови складено та підписано 17.04.2023.

Головуючий суддя                                                            І.Б. Малех 

Суддя                                                                                В.М. Гриців

Суддя                                                                                О.В. Зварич