ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

19 квітня 2023 року
м. Харків

справа № 640/10661/19
провадження № 22-ц/818/692/23

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Маміної О.В.
за участю секретаря – Гармаш К.В.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Зуб Г.А., -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

В обгрунтування позову зазначає, що вона є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Комінтернівського району м. Харкова від 18.05.1977 р. за №286-10. Разом з нею в квартирі мешкають її діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Відповідач по справі є її сином, він також зареєстрований у вказаній квартирі, однак з жовтня 2006 року в ній не мешкає у зв`язку з переїздом до Республіки Казахстан, де він проживає і на разі. Відповідач не спілкується зі своєю родиною, ні яких дій з його боку пов`язаних зі збереженням за ним права користування вказаною квартирою не здійснювалось. За вказаних обставин відповідач не мешкає у спірній квартирі більше тринадцяти років, та його реєстрація зобов`язує сплачувати комунальні послуги і за нього, що створює певні матеріальні труднощі.

Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням – квартирою за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково.
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 768,40грн.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.

Ухвалою цього ж суду від 12 грудня 2022 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , про перегляд заочного рішення – залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що він не повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи.
Зазначає, що під час розгляду даної справи суд повинен був з`ясувати термін його відсутності та поважність такої відсутності.
Матеріали справи свідчать, що спір вирішений за його відсутності, будь-яких доказів його не проживання у спірній квартирі позивачем не надано. Рішення суду ухвалено виключно на доводах позивача. Самі по собі посилання у позовній заяві на його не проживання у спірній квартири не є підставою для задоволення такого позову.
Також зазначає, що він постійно приїзжав додому з відрядження, на час якого спілкувався телефоном з матір`ю, сплачував комунальні послуги надаючи кошти матері. Зазначені обставини можуть підтвердити свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі протягом багатьох років, оплату комунальних послуг не здійснює, та доказів того, що створені перешкоди для вселення відповідача у вказану квартиру протягом останнього року матеріали справи також не містять, тому наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.
Що стосується позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації, то підстави для задоволення цих вимог відсутні, оскільки зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення (припинення) права власності або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, та не відноситься до повноважень суду.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В цій квартирі також зареєстрований ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 08.05.2019 року.

Вказана квартира не приватизована.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займаного або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем». «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». «Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § § 40, 41, 42,43 ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення колегія суддів враховує, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що відповідач по справі є її сином і він також зареєстрований у вказаній квартирі, однак з жовтня 2006 року в ній не мешкає у зв`язку з переїздом до Республіки Казахстан, де він проживає і на разі. Відповідач не спілкується зі своєю родиною, ні яких дій з його боку пов`язаних зі збереженням за ним права користування вказаною квартирою не здійснювалось. За вказаних обставин відповідач не мешкає у спірній квартирі більше тринадцяти років, та його реєстрація зобов`язує сплачувати комунальні послуги і за нього, що створює певні матеріальні труднощі.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано копію паспорта ОСОБА_8 , копію рішення виконавчого комітету від 18 травня 1977 року №286-10 «Про затвердження рішення житлової комісії, протокол №117 від 06 травня 1977 року про надання житлової площі робітникам заводу ім. Малишева», копію контрольного талонну до ордера від 20 травня 1977 року, копію довідку про зареєстрованих осіб у спірній квартирі, копію нотаріально посвідчено заяви про надання згоди ОСОБА_9 на прописку ОСОБА_2 у належній йому квартирі розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , а також отримання виду на проживання, копію довідки Управління інформаційних технологій при МВС України в Харківській області згідно якої ОСОБА_2 не значиться засудженим (за кримінальними справами) та не перебуває у розшуку, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду ОСОБА_2 , копії заяв ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є мешканцями будинку, в якому розташована спірна квартира, в яких останні стверджують щодо не проживання відповідача в цій кватирі, копію довідки ВГІ РФО України в Харківській області щодо надання дозволу на виїзд до Республіки Казахстан.

Разом з тим, вказані докази не є достатніми в розумінні положень ст.ст.77, 80 ЦПК України, оскільки з них неможливо беззаперечно встановити факт відсутності відповідача у спірній квартири понад шість місяців без поважних причин.

ОСОБА_2 вказує, що він дійсно зареєстрований та проживає у спірній квартирі, проте часто знаходиться у відрядженнях, на підтвердження чого надав копію свого закордонного паспорту в якому містяться відмітки про його виїзд з України та в`їзд, в тому числі до Республіки Казахстан, а також відмітки про виїзд з Республіки Казахстан та в`їзд до України.

Колегія суддів вважає, що позивачі не довели належними та допустимими доказами факт не проживання відповідачки у вказаній квартирі саме без поважних причин.

Наведені ОСОБА_2 причини не проживання у спірній колегія суддів вважає поважними.

З таких обставин, підстав для задоволення позову щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування у суду першої інстанції не було.

Оскільки позовні вимоги в частині зняття з реєстрації є похідними, тому вони також не підлягають задоволенню.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто вже після ухвалення рішення у справі, позивач по справі ОСОБА_1 померла.

Статтею 55 ЦПК України передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Спірні правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, нерозривно пов`язані з особою позивача, а тому правонаступництво в даному випадку не допускається.

Аналогічний висновок щодо застосування норми права у спірних правовідносинах викладено в постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 521/13728/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 2-105/06, від 10 травня 2018 року у справі № 2-1617/2010, що свідчить про сталість судової практики.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

У випадку, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі (пункт 7 частини першої статті 255 ЦПК України).

Проте, якщо суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для його скасування в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі (частина третя статті 377 ЦПК України).

Тобто, перш ніж скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі в зв`язку зі смертю фізичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, суд апеляційної інстанції має з`ясувати і зазначити в судовому рішенні, в чому полягає незаконність чи необґрунтованість ухваленого судом першої інстанції у справі рішення.

Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 521/13728/18, провадження № 61-4779св20, від 21 січня 2021 року у справі №404/7203/17, провадження № 61-1059св20.

Оскільки рішення суду не відповідало вимогам закону, позивачка ОСОБА_13 померла, та спірні правовідносини не допускають правонаступництва, оскаржуване заочне рішення в підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, п. 4 ч. 1 ст.374, ст.377, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 – задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2019 року – скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації – закрити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст складено 24 квітня 2023 року.

Головуючий –                                                                                                             Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                                       О.Ю. Тичкова

                                                                                                                               О.В. Маміна