ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/698/22  Номер провадження 22-ц/814/280/23	Головуючий у 1-й інстанції Єрмак  Н.В.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 квітня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л., 
секретар: Гречка Є.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2022 року, постановлене суддею Єрмак Н.В.
по справі за заявою Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради "Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3" про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар,-
В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради "Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3" звернулося до суду з заявою про примусову госпіталізацію у психіатричний стаціонар ОСОБА_1 на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».
     Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1  страждає на тяжкий психічний розлад та вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, тому потребує примусового лікування в умовах психіатричного стаціонару. 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2022 року заяву Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради "Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3" про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар задоволено.
Застосовано у відношенні  ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусову госпіталізацію в умовах психіатричного стаціонару.
Рішення суду допущено до негайного виконання.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду оскаржила ОСОБА_1 , просила рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове яким відмовити в задоволенні заяви, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду – Полтавському апеляційному суду.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 18.01.2022 була доставлена КНП ХОР «Центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф» до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради "Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3" (а.с. 7).
У записі лікаря приймального відділення зазначено, що ОСОБА_1 доставлена БШД у супроводі сина та сестри, госпіталізується примусово за ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» у зв`язку з станом небезпечним для себе та оточуючих. Вказано наступний психологічний статус хворого: Доступна контакту суто формально. Свідомість не порушено. Увага привертається на короткий час. Орієнтована всебічно вірно. На запитання відповідає коротко, після довгої паузи, не завжди по-суті, з підозрою дивиться на співрозмовника, односкладно. Збуджена, агресивна до усіх, хто потрапляє в поле зору. Інструкції виконує частково. На огляд реагує негативно, чинить опір. В очах страх. Мова бормочуща, погано модульована. Наявність оманів сприйняття та маячення заперечує, але виключати їх не можна. Повідомляє: «… против меня совершено насилие, и сейчас насилие, я не верю что это врачи, я не верю, что вы врач… это не мой сын, это не моя сестра… вы всех подговорили… я убью вас и всех ваших врачей, как в прошлый раз…». Мислення паралогічне із зісковзуванням. Критика хвороби відсутня (а.с. 8). 
Сестра ОСОБА_1 – ОСОБА_2 у заяві від 18.01.2022 до чергового лікаря Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради "Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3" просить госпіталізувати її сестру в психіатричну лікарню у зв`язку з погіршенням стану здоров`я: агресією до чужих та близьких людей, погрозами вбивства, суіцидальними думками (а.с. 9).
         Відповідно до акту Обласної клінічної психіатричної лікарні № 14/212 від 19.01.2022 року психіатричного огляду ОСОБА_1  страждає на тяжкий психічний розлад у формі гострого  поліморфного психічного розладу з симптомами шизофренії, в результаті чого представляє безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, тому потребує примусової госпіталізації в психіатричний  стаціонар (а.с. 4-5). 
Враховуючи вищевказані обставини справи суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, тому потребує примусової госпіталізації без її згоди.
Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Підпунктом "е" п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб, серед іншого, для законного затримання психічнохворих, відповідно до процедури, встановленої законом.
Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як "психічно хвора", якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (п. 79, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі N 2-1/07).
У параграфі 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи.
З огляду на вимоги процесуального закону та відповідно до ст. 14 - 16 Закону України "Про психіатричну допомогу" рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом.
Стаціонарна психіатрична допомога - психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, і надається в стаціонарних умовах понад 24 години підряд (ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу").
Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" закріплено презумпцію психічного здоров`я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.
Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом.
Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Відповідно до  ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:  вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або  неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, суд першої інстанції не навів у своєму рішенні, якими доказами чи обставинами підтверджується, що стан останньої такий, який дозволяє дійти переконливого висновку, що є підстави для її примусового тримання у психіатричній лікарні, а саме: не вказано, на підставі чого суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно на акті Обласної клінічної психіатричної лікарні № 14/212 від 19.01.2022 року психіатричного огляду ОСОБА_1 , при цьому інших обставин щодо поведінки та потенційної небезпечності ОСОБА_1 суд не досліджував.
При цьому у висновку суду немає посилання на обставини, що свідчать про вчинення ОСОБА_1 чи виявлення нею наміру вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або те, що вона не спроможна самостійно  задовольняти  свої  основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, що вона страждає на такий психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусової її госпіталізації до психіатричної лікарні, й обстеження та лікування можливі лише в умовах психіатричного стаціонару.
Як вбачається з матеріалів справи, інформація про поведінку ОСОБА_1 наведена лише у заяві її сестри ОСОБА_2 .
Матеріали справи не містять відомостей і це не встановлено судом, які події передували госпіталізації ОСОБА_1 у психіатричну лікарню, у зв`язку з чим вона була туди доставлена швидкою допомогою.
Сестра, син, мати ОСОБА_1 місцевим судом не допитані, хоча їх контактні дані є в матеріалах справи
Згідно вимог ст. 16 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації (ст. 340 ч. 2 ЦПК України).
Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що комісія лікарів-психіатрів - два чи більше лікарів-психіатрів, які колегіально приймають рішення з питань, пов`язаних з наданням психіатричної допомоги.
Згідно ч. 2 - 5 ст. 27 Закону України "Про психіатричну допомогу" виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Порядок заповнення форми первинної облікової документації № 104/о «Висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру № ____» (далі - форма № 104/о) визначений інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації № 104/о «Висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру № ____», що затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України 28.07.2014 № 527.
Зокрема, у пункті 16 форми № 104/о зазначаються прізвище, ім`я, по батькові кожного з членів комісії лікарів-психіатрів, освіта, номер сертифіката про присвоєння спеціальності лікаря-психіатра, лікарська категорія, стаж роботи лікарем-психіатром, науковий ступінь, вчене звання (за наявності), посада.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутній висновок комісії лікарів –психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги щодо можливості обстеження або лікування ОСОБА_1 лише в стаціонарних умовах.
В справі міститься акт психіатричного огляду ОСОБА_1 від 19.01.2022, складений заст. ген. директора з мед. частини А.О. Черкасовою та в.о. зав. відділенням № 7 та лікарем відділення Ю.А. Тимченко, відомості передбачені п. 16 форми № 104/о відсутні.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.
Акт психіатричного огляду не замінює висновку комісії лікарів-психіатрів, отже в матеріалах справи відсутні належні докази можливості обстеження чи лікування ОСОБА_1 лише в стаціонарних умовах.
Сам по собі факт наявності психічного захворювання, а також наявність звернення сестри хворої, не є достатніми підставами для примусової госпіталізації особи до медичного закладу.
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином матеріали справи, а також вимоги і підстави позову, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності, що свідчить про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та є підставою для рішення у відповідній частині. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п. 113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви.
Враховуючи, що апелянт відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції необхідно віднести на рахунок держави.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3, 4, ст. 382, 383 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Заяву Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради "Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3" про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар залишити без задоволення. 
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції віднести на рахунок держави.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:  О. Ю. Кузнєцова

Судді:  С. А. Гальонкін 

Г. Л. Карпушин