Дата документу 26.04.2023 Справа № 334/6161/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/6161/18                 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження №22-ц/807/464/23                 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 квітня 2023 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,  Остащенко О.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника, адвоката Ями Дмитра Миколайовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2022 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі по тексту – АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України»), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що 22 січня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит №1854, згідно умов якого, банк надав боржнику кредит у сумі 25500 доларів США зі сплатою 12% річних, з терміном остаточного погашення 22 січня 2027 року.
У рахунок забезпечення зобов`язень за кредитним договором 22 січня 2007 року між банком та ОСОБА_2 , як поручителем було укладено договір поруки №739, у відповідності до якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за договором про іпотечний кредит №1854 від 22 січня 2007 року, а також додатковими угодами до нього, що укладенні та можуть бути укладенні в майбутньому.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на  06 грудня 2017 року виникла заборгованість на загальну суму 31946,93 доларів США, з яких заборгованість за кредитом 20121,42 доларів США, заборгованість за відсотками – 8269,42 доларів США, пеня за прострочення відсотків – 2100,12 доларів США, пеня за прострочення кредиту - 889,10 доларів США, 3% річних від простроченої суми відсотків за кредитом у розмірі - 394,84 доларів США, 3% річних від простроченої суми кредиту заборгованість у розмірі - 172,03 доларів США.

Відповідачі в добровільному порядку заборгованість по іпотечному кредиту не сплачують.

На підставі вищевикладеного АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість у сумі 31946,93 доларів США, з яких заборгованість за кредитом 20121,42 доларів США, заборгованість за відсотками – 8269,42 доларів США, пеня за прострочення відсотків – 2100,12 доларів США, пеня за прострочення кредиту - 889,10 доларів США, 3% річних від простроченої суми відсотків за кредитом у розмірі -394,84 доларів США, 3% річних від простроченої суми кредиту заборгованість у розмірі -172,03 доларів США, а також судовий збір в сумі 13 158,42 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2022 року позов задоволено. 

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість у сумі 31 946,93 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 20 121,42 доларів США, заборгованість за відсотками - 8 269,42 доларів США, пеня за прострочення відсотків - 2 100,12 доларів США, пеня за прострочення кредиту - 889,10 доларів США, 3% річних від простроченої суми відсотків за кредитом у розмірі -394,84 доларів США, 3% річних від простроченої суми кредиту заборгованість у розмірі- 172,03 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 158,42 грн, з кожного по 6579,21 грн .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , представник, адвокат Яма Дмитро Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування  судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального  права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції  неповно з`ясував фактичні обставини справи, не надав належну оцінку всім доказам у справі, позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог, докази щодо правомірності вимог позивача в матеріалах справи відсутні, відсутні докази щодо отримання ОСОБА_1 кредиту готівкою в іноземній валюті, у довідці про умови кредитування Банком в якості валюти кредиту зазначено українську гривню, а не долар США, розрахунок є неналежним доказом, оскільки не є документом первинного бухгалтерського обліку та зазначені в ньому відомості є довільним набором цифр, який не може бути підданий експертній перевірці, тому не можливо встановити у який спосіб здійснювалися розрахунки між сторонами і коли саме. Єдиним допустимим доказом отримання готівкової іноземної валюти позичальником та факт виконання умов договору є касовий документ – заява про видачу готівки, проте, позивачем не надано первинних документів, які б підтверджували розмір кредитних коштів, наданих відповідачу. Суд першої інстанції не застосував приписи законодавства, згідно з якими видача готівкових валютних кредитів фізичним особам станом на 2007 рік було і незаконним. Відповідачам не було забезпечено право на участь у судовому розгляді, суд в один день, в одному засіданні закрив підготовче провадження і розглянув по суті позовні вимоги, які були заявлені особою, яка не мала цивільної процесуальної дієздатності. В позовній заяві зазначено, що Банк визначив строк виконання основного зобов`язання – 06 грудня 2017 року. Позов до поручителя ОСОБА_2 пред`явлено через 8 місяців 10 днів, тобто на момент пред`явлення цих позовних вимог порука вважалася припиненою (п. 4.2 договору поруки), просить апеляційний суд застосувати строки позовної давності, до суми основного боргу і відсотків – 3 роки, окремо за кожним щомісячним платежем, до суми пені і штрафів – 1 рік. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд не приймає до уваги додаткові усні доводи сторони апелянта, заявленні в судовому засіданні під час розгляду справи апеляційним судом, оскільки вони не є доводами письмової апеляційної скарги ( т. 1 а.с. 169-179) за якою було відкрито апеляційне провадження у цій справі. 

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.
           Судове рішення мотивовано тим, що позивачем доведено факт надання ОСОБА_1  кредиту у розмірі 25500 доларів США, проте відповідачами належним чином не виконувались свої зобов`язання за іпотечним кредитним договором та договором поруки, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку на користь банка. Звертаючись 22 серпня 2018 року до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості з боржників, банк використав право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, тому такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Отже, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості в солідарному поряку з позичальника та поручителя у серпні 2018 року строк пред`явлення вимог позивача до будь-яких платежів боржника по кредитному договору, а відтак і до поручителя як солідарного боржника не сплив, як наслідок порука не є припиненою, а ні повністю, а ні частково. 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. 

Судом встановлено, що 22 січня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений Договір про іпотечний кредит №1854 (надалі - Кредитний договір), згідно з умовами якого Банк надав боржнику кредит у сумі 25500,00 дол. США зі сплатою 12% річних, з терміном остаточного погашення 22 січня 2027 року, на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.25-26). 
Відповідно до Додаткової угоди №1 до договору про іпотечний кредит №1854 від 22 січня 2007 року, укладену між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І., та зареєстрованою в реєстрі за №4563, яка є невід`ємною частиною договору про іпотечний кредит №1854 від 22 січня 2007 року. Пункт 1.5 договору про іпотечний кредит викладно у наступній редакції: «позичальник зобов`язується щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту ануїтетними платежами в сумі 261,05 дол.США, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань починаючи з січня 2009 року на відповідні рахунки позичальника, відкриті у Філії-Запорізьке обласне управління ВАТ «Ощадбанк». Останній патіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 22 січня 2017 року» (т.1 а.с.27).
Відповідно до Додаткової угоди №2 до договору про іпотечний кредит №1854 від 22 січня 2007 року, укладену між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., та зареєстрованою в реєстрі за №892, яка є невід`ємною частиною договору про іпотечний кредит №1854 від 22 січня 2007 року, п.3.3.4 кредитного договору викладено в наступній редакції: «здійснювати погашення кредиту та сплату процентів за користування ним щомісячно починаючи з липня 2010 року ануїтетними платежами в сумі 262,00 дол.США шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань, не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати процентів здійснити не пізніше «22 січня 2027 року» (т.1а.с.28).
Відповідно до Договору поруки №739 від 22 січня 2007 року, укладений між банком і ОСОБА_2 , поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_1 зобов`язань за цим кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (т.1а.с.30). 
Права банку регламентовані пунктом 4.2 договору про іпотечний кредит. Зокрема, підпунктом 4.2.2 даного договору визначено, що при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та процентами більш ніж на 2 місяці, а також в інших випадках, передбачених цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в том числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором.
Відповідно до пункту 5.1 договору про іпотечний кредит за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених у цьому договороі та чинним законодавством України.
Відповідно до п. 5.2  даного договору передбачено, що за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення.
У відповідності до розділу 4 кредитного договору позичальник зобов`язується належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за цим договором; повернути кредит в сумі 25500,00 доларів США, своєчасно сплачувати комісійні винагороди встановлені цим договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взяті на себе зобов`язання по цьому договору сплатити штрафні санкції, у строки та на умова що визначені цим договором; у разі порушення умов цього договору та/або іпотечного договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичне користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та штрафних санкцій.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 549-551 ЦК України передбачена відповідальність боржника перед кредитором у вигляді неустойки, розмір якої встановлюється договором.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18) зазначено, що строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

З огляду на зміст другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 червня 2018 року в справі № 408/8040/12).

Однак у разі реалізації кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя необхідно обраховувати з моменту настання строку дострокового повернення кредиту.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року в справі № 487/4327/16 (провадження № 61-1214св22).

Підпунктом 4.2.2 договору про іпотечний кредит № 1854 від 22 січня 2007 року визначено, що при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше, ніж на 2 місяці, а також в інших випадках, передбачених цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором. 
Таким чином, умовами договору передбачено право банку вимагати дострокове повернення кредиту, але не його обов`язок у разі виникнення простроченої заборгованості звертатися до боржника з вимогою про дострокове повернення кредиту.
Крім того, ані законом, ані умовами договору не передбачена автоматична зміна строку дії кредитного договору у разі виникнення простроченої заборгованості більше ніж на 2 місяці.
Разом з тим, як випливає зі змісту частини другої статті 1050 ЦК України, підпункту 4.2.2 кредитного договору, у разі виникнення простроченої заборгованості банк має право звернутися до суду з позовом про дострокове повернення кредиту.
З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 було здійснено 22 вересня 2015 року (т. 1 а.с. 8г). З наведеного вбачається, що починаючи з 23 вересня 2015 року банк набув право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за договором.
Судом першої інстанції встановлено, що банк з досудовими вимогами до боржника та поручителя не звертався.
22 серпня 2018 року банком було пред`явлено позов про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 1854 від 22 січня 2007 року  в розмірі 31946,93 доларів США, з яких заборгованість за кредитом 20121,42 доларів США, заборгованість за відсотками – 8269,42 доларів США, пеня за прострочення відсотків – 2100,12 доларів США, пеня за прострочення кредиту - 889,10 доларів США, 3% річних від простроченої суми відсотків за кредитом у розмірі - 394,84 доларів США, 3% річних від простроченої суми кредиту заборгованість у розмірі -172,03 доларів США.
Позиція щодо можливості пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позову підтримана й у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №753/2362/17, від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 750/13632/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18.
          У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Як вбачається з матеріалів справи, строк виконання основного зобов`язання визначений договором про іпотечний кредит, а саме, строк повного погашення 22 січня 2027 року. 
Проте, звертаючись 22 серпня 2018 року до суду з цим позовом про дострокове стягнення заборгованості з боржників, банк використав право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою.
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Отже, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя у цій справі необхідно обраховувати з моменту настання строку дострокового повернення кредиту, тому доводи апеляційної скарги щодо припинення поруки не заслуговують на увагу.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звертаючись до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості в солідарному поряку з позичальника та поручителя у серпні 2018 року, строк пред`явлення вимог позивача до будь-яких платежів боржника по кредитному договору, а відтак і до поручителя як солідарного боржника не сплив, як наслідок порука не є припиненою, а ні повністю, а ні частково.
Щодо дотримання строків позовної давності
Відповідно до статті 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, за якою пов`язано його початок. 
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення ( частина третя статті 257 ЦК України)
Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Відповідно до пункту 1.5 договору про іпотечний кредит №1854 від 22 січня 2007 року позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно до останнього числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 106, 00 дол. США, та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків, відкритих в ВАТ «Ощадбанк».
Відповідно до Додаткової угоди №2 до договору про іпотечний кредит №1854 від 22 січня 2007 року, яка є невід`ємною частиною договору про іпотечний кредит №1854 від 22 січня 2007 року, п.3.3.4 кредитного договору викладено в наступній редакції: «здійснювати погашення кредиту та сплату процентів за користування ним щомісячно починаючи з липня 2010 року ануїтетними платежами в сумі 262,00 дол.США шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань, не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати процентів здійснити не пізніше «22 січня 2027 року».
Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
Під час розгляду справи встановлено, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 22 вересня 2015 року, а відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Як вбачається з матеріалів справи банк звернувся до суду з позовом 22 серпня 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦК України.
Як вбачається, з розрахунку заборгованості пеня за несвоєчасну сплату кредиту нарахована за період з 15 серпня 2017 року по 15 серпня 2018 року, 3% річних від простроченої суми боргу нараховані з 15 серпня 2015 року по 15 серпня 2018 року. Враховуючи, що банк звернувся до суду з позовом 22 серпня 2018 року, то суд мав би стягнути пеню за період з 22 серпня 2017 року по 15 серпня 2018 року, тобто за один рік, 3% річних за період з 22 серпня 2015 року по 15 серпня 2018 року тобто за три роки, які передували зверненню до суду з позовом у межах заявлених позовних вимог, у разі, якщо про це заявили відповідачі у суді першої інстанції до винесення судом рішення. 
Проте, матеріали справи не містять заяви відповідачів про застосування позовної давності у суді першої інстанції, отже у суду першої інстанції не було підстав для застосування позовної давності щодо стягнення пені та 3% річних від простроченої суми боргу. 
Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі грошові зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.
У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.
Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язання, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Колегія суддів виходить з того, що проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають нарахуванню та стягненню у разі наявності факту прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання незалежно від того, чи скористався кредитодавець правом на дострокове повернення кредиту, тобто строк кредитування припинився, чи договірні відносини між сторонами тривають.
При цьому проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню в межах строків позовної давності, однак можуть бути обчисленні на момент ухвалення судового рішення, якщо про це позивач заявив вимогу.
Отже, суд першої інстанції на законних підставах застосував до спірних правовідносин норму частини другої статті 625 ЦК України, у зв`язку із чим правомірно стягненув 3% річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками, про стягнення яких зазначав позивач.
Виходячи з зазначеного висновки суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 1854 від 22 січня 2007 року є правильними та обґрунтованими. 

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримував кошти за іпотечним кредитним договором № 1854 від 22 січня 2007 року у розмірі 25500, 00 доларів США не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються копією заяви ОСОБА_1 про видачу готівки № 513772001 від 22 січня 2007 року (т.2 а.с.160).

Факт отримання коштів за вищезазначеним кредитним договором підтверджується також частковим погашенням кредиту ОСОБА_1 саме у доларах США, що вбачається з розрахунку заборгованості (т.1 а.с.3-8) 
Посилання апеляційної скарги, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не може слугувати належним доказом наявності боргу за кредитним договором не заслуговують на увагу, оскільки долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості є належним доказом на підтвердження розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, оскільки його виконано спеціалістом банку, підписано уповноваженою особою та скріплено печаткою банку. У розрахунку повно відображено інформайцію щодо заборгованості позичальника за кредитним договором.
Окрім того, судом було встановлено, що матеріали справи не містять доказів на спростування відображеної у розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем.
Вказане свідчить про те, що судом першої інстанції було належним чином  перевірено розрахунок заборгованості та оцінено його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, та який узгоджується з умовами кредитного договору.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку відносно того, що наданий банком розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України. 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Водночас не погоджуючись з наданим позивачем розрахунком, відповідачі не були позбавлені права надати розрахунок заборгованості, який би спростовував розрахунок заборгованості наданий банком.
      ОСОБА_1 не надав жодних доказів на спростовування тверджень позивача та підтвердження заперечень проти позову щодо відсутності будь-яких зобов`язань перед позивачем. 
Доводи апеляційної скарги про те, що банк увів в оману ОСОБА_1 щодо умов такого договору не заслуговують на увагу, оскільки договір про іпотечний кредит в установленому законом порядку недійсним із указаних підстав не визнано, а доводи апеляційної скарги в цій частині фактично зводяться до уникнення відповідальності за невиконання своїх зобов`язань, а не з метою захисту свого порушеного права.
Оскільки судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на час укладення договору про іпотечний кредит ВАТ «Державний ощадний банк України» діяв на підставі банківської ліцензії та мав право здійснювати залучення та розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, в тому числі і в іноземній валюті, тому є безпідставними доводи апеляційної скарги про відсутність права на здійснення банківської діяльності позивачем.
Щодо доводів апеляційної скарги про застосування апеляційним судом заяви про застосування позовної давності.
Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом у цій справі 22 серпня 2018 року (т.1 а.с.3).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( частина перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення ( частина третя статті 267 ЦК України).
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2018 року було відкрито провадження у цій справі в порядку загального провадження, справа призначена в підготовче судове засідання на 14 годину 08 жовтня 2018 року (т.1 а.с.36). ОСОБА_2 отримав від суду першої інстанції судову повістку у підготовче судове засідання, призначене на 14 годину 30 хвилин 08 жовтня 2018 року (т.1 а.с.40), проте його представник, адвокат Нінчук-Худякова О.М. на адресу апеляційного суду направила заяву про відкладення розгляду на справи на іншу дату, у зв`язку з її хворобою (т.1 а.с.42). Розгляд справи було призначено на 10 годину 22 листопада 2018 року, відповідачі до суду не з`явилися, представником ОСОБА_1 , адвокатом Ямою Д.М. було подано клопотання про зупинення провадження у даній справі (т.1 а.с.49-51), яке було задоволено ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2018 року, провадження у даній справі зупинено до вирішення іншої справи (т.1 а.с.55). Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року вищезазначена ухвала була скасована, справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1 а.с.89). Судові повістки про виклик в інші судові засідання були отримані відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (т.1 а.с.102, а.с.117, а.с.128-129, 131, 1450), проте представниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адвокатами Нінчук-Худякова О.М., Ямою Д.М. подавалися неодноразово клопотання про відкладення справи на іншу дату, також адвокатом Ямою Д.В. було інформовано суд, що позичальником ініційовано застосування процедури реструктуризації кредиту, що матиме наслідком припинення розгляду існуючих спорів між сторонами (т.1 а.с.133, а.с.143, а.с.151), матеріали справи не містять доказів щодо отримання відповідачами судових повісток в судове засідання, в якому постановлено оскаржуване судове рішення,
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачам було відомо про розгляд справи судом першої інстанції, а тому вони мали можливість заявити про застосування позовної давності у суді першої інстанції.
Такий висновок за встановлених фактичних обставин справи узгоджується із правовим висновком, зробленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року. До подібних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 03 травня 2022 року у справі № 127/30671/18 ( провадження № 61-7466св21).
При цьому, апеляційний суд також враховує, що згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учаснимків цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів ншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 ( провадження № 61-22315 сво18) Верховний Суд зробив висновок, що «доктрина venire contra factump roprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі-«non coneedit venire contra factum proprium» ( ніхто не може діяти всупереч своїй поперердній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиції, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Отже, відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які звернулися з апеляційною скаргою, та їхньому представнику, адвокату Ямі Д.М., було достоменно відомо про звернення Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до них з відповідним позовом, про наявність справи про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №1854 від 22 січня 2007 року, яка знаходилась в провадженні суду першої інстанції з 27 серпня 2018 року (відкриття провадження у справі) до 26 вересня 2022 року ( дата ухвалення оскаржуваного судового рішення), тобто більше чотирьох років, втім, реалізуючи на власний розсуд належні їм процесуальні права, вони не скористалися правом заявити про застосування до спірних правовідносин позовної давності під час розгляду справи судом першої інстанції та постановлення рішення цим судом.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається ( частина перша статті 44 ЦПК України).
На загальних засадах змагальності цивільного процесу сторони повинні, як правило, у суді першої інстанції повідомити усі доводи, що мають вирішальне значення для правильного розгляду спору судом, а також надати усі наявні докази, що стосуються такого спору, саме у суді першої інстанції. Подання нових доказів та повідомлення нових аргументів, окрім як в суді першої інстанції, порушуватиме принцип рівності сторін перед судом, створюватиме штучні умови для перегляду судових рішень судів першої інстанції та їх скасування в апеляційному та/або касаційному порядку, які були законними та обгрунтованими станом на момент їх постановлення в суді першої інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дізнавшись про розгляд справи судом першої інстанції за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, останні не скористалися своїм правом заявити про застосування позовної давності, а тому втратили таке право у апеляційному суді.
На переконання апеляційного суду, забезпечення дотримання меж реалізації сторонами їх процесуальних прав та обов`язків не призведе до порушення принципу рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права, а сприятиме забезпеченню добросовісного використання сторонами наданих їм законом прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 760/14479/13-ц (провадження № 61-1715 св18).
Крім того, як було зазначено вище, банк звернувся до суду з позовом в межах трирічного строку позовної давності до сум основного боргу і відсотків окремо за кожним щомісячним платежем. 
     Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як в матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі не були повідомленні належним чином про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання – 26 вересня 2022 року, коли було постановлено оскаржуване судове рішення заслуговують на увагу.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом ("GUREPKA v. UKRAINE" (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на "усне слухання". Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь у ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22 листопада 2018 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, справа до розгляду призначалась неодноразово. Останнє судове засідання було призначено на 26 вересня 2022 року, під час якого суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на цю саме дату та час на 26 вересня 2022 року о 12 годині 30 хвилин (т.2 а.с.156).

Будь-яких доказів про повідомлення відповідачів про розгляд справи по суті та направлення судових повісток про виклик у суд на зазначену дату та їх отримання відповідачами матеріали справи не містять.
Отже, суд першої інстанції, закриваючи підготовче засідання та призначаючи справу до розгляду по суті, не повідомив відповідачів про час і місце судового засідання та про розгляд справи на 26 вересня 2022 року, чим грубо порушив права останніх.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Аналіз постанов Верховного Суду підтверджує, що застосування пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є одинаковим, передбачуваним та послідовним. 

Про це свідчить численна кількість постанов суду касаційної інстанції, в яких зазначається, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду: від 06 лютого 2019 року в справі № 234/8333/16-ц (провадження № 61-42012св18), від 08 травня 2019 року в справі № 2-2581/11 (провадження № 61-21111св18), від 12 серпня 2020 року в справі № 225/4880/17 (провадження № 61-1893св19), від 19 серпня 2020 року в справі № 303/5161/19 (провадження № 61-4702св20), від 24 березня 2021 року в справі № 211/1971/15-ц (провадження № 61-14285св20), від 10 березня 2021 року в справі № 761/26280/17 (провадження № 61-15020св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 205/5106/15-ц (провадження № 61-4620св20), від 04 листопада 2020 року у справі № 505/5007/15-ц (провадження № 61-2601св19), від 24 листопада 2021 року у справі № 753/5990/17 (провадження № 61-16232св20), від 14 грудня 2021 року у справі № 370/1226/15-ц (провадження № 61-6936св21), від 19 січня 2022 року у справі № 325/2132/19 (провадження № 61-6502св21), від 02 лютого 2022 року у справі № 127/2-4507/09 (провадження № 61-17088св21), від 09 лютого 2022 року у справі № 344/11947/20 (провадження № 61-17632св21) та ін.).

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судами повно, суд надав належну оцінку доказам у справі, але судом порушені норми процесуального права, зокрема, справу розглянуто судом за відсутності відповідачів, не повідомлених належним чином про дату, час і місце засідання суду (апелянт обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою), тому рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Аргументи апеляційної скарги в цій частині є виправданими.
Апеляційний суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у апеляційній скарзі, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження.
Згідно з ч.ч. 1, п. 1 ч. 2, п. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову – на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд хоча і задовольнив частково апеляційну скаргу, проте позовні вимоги банку задовольнив в повному обсязі, тому з відповідачів на користь банку підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати ним судового збору за подання позовної заяви у розмірі 13158,42 грн, що підтверджується меморіальними ордерами № 9581939109 від 16 серпня 2018 року № 196395652 від 11 грудня 2017 року (а.с.1-2) з кожного по 6579, 21 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника, адвоката Ями Дмитра Миколайовича –задовольнити чсстково.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2022 рокуу цій справі  скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кодит № 1854 від 22 січня 2007 року у розмірі 31 946,93 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 20121,42 доларів США, заборгованість за відсотками - 8269,42 доларів США, пеня за прострочення відсотків - 2100,12 доларів США, пеня за прострочення кредиту - 889,10 доларів США, 3% річних від простроченої суми відсотків за кредитом у розмірі - 394,84 доларів США, 3% річних від простроченої суми кредиту у розмірі -172,03 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 13 158,42 грн, з кожного по 6 579,21 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 01 травня 2023 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.