справа № 369/14785/21                            головуючий у суді І інстанції Калініченко О.Б.
провадження № 22-ц/824/8843/2023      суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

         23 червня 2023 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 від 18  квітня 2023 року (вх.№ 46275) на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-
 
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду м Київської області від 07 грудня 2022 року цивільну справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.
В ухвалі суду зазначено, що підстав, які б згідно ст. 28 ЦПК України дозволили позивачу обрати підсудність в Києво-Святошинському районі Київської області з урахуванням спору, який виник у сторін, суд не вбачає, таким чином, дана позовна заява не підсудна Києво-Святошинському районному суду Київської області.
28 березня 2023 року до Солом`янського районного суду м. Києва надійшли матеріали зазначеної цивільної справи.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів передано на розгляд Києво-Святошинському районному суду Київської області.
Не погоджуючись із ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що після отримання справи, переданої в порядку ст. 31 ЦПК України, Солом`янський районний суд м. Києва в силу положень ст. 32 ЦПК України не мав права вирішувати питання щодо територіальної підсудності та повинен був здійснювати розгляд такої справи.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 2  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
 
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву. 
 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
 
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
 
Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає  задоволенню з таких підстав.
 
Направляючи справу до Києво-Святошинського районного суду Київської області, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги стосуються нерухомого майна, тому вони мають розглядатись судом за правилами виключної підсудності.
При цьому суд першої інстанції зазначав, що у даному випадку відсутній спір між судами про підсудність, оскільки згідно з ч. 2 ст. 31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.
Крім того, судом зауважено, що за положеннями ч. 1 ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо:
 
1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду;
 
2) після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи;
 
3) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.
 
Як вбачається зі змісту ухвали Києво-Святошинського районного суду м Київської області від 07 грудня 2022 року, суд, установивши непідсудність справи Києво-Святошинському районному суду Київської області, передав цивільну справу за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.
 
Вказана ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2022 року учасниками справи не оскаржувалася, судом апеляційної інстанції не скасовувалася та відповідно, набрала законної сили.
 
Відповідно до ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
 
Відтак, Солом`янський районний суд м. Києва, до якого було передано цивільну справу в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, з порушенням положень ст. 32 ЦПК України дійшов необґрунтованого висновку про можливість передачі (повернення) такої справи до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
 
Окрім того, колегія суддів критично оцінює висновок Солом`янського районного суду м. Києва про застосування ч. 2 ст. ст. 31 ЦПК України, оскільки як вже було встановлено апеляційним судом, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2022 року учасниками справи не оскаржувалася та є такою, що набрала законної сили. 
 
А відтак, Солом`янський районний суд м. Києва, постановляючи ухвалу про передачу (повернення) справи за підсудністю та досліджуючи наявність чи відсутність підстав для передачі Києво-Святошинським районним судом Київської області справи до іншого суду, фактично перебрав на себе повноваження суду апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Отже, ураховуючи вищевикладене, Солом`янський районний суд м. Києва, дійшов помилкового висновку про наявність передбачених цивільними процесуальними нормами підстав для передачі справи до іншого суду за встановлених обставин.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів  вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому, відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Поряд з цим, апеляційний суд вважає за доцільне звернути увагу учасників справи на положення ч. 1 ст. 378 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити. 
Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
          
         Головуючий:                                                                                              Р.В. Березовенко

         Судді:                                                                                                          О.Ф. Лапчевська

          Г.І. Мостова