ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року	Львів	Справа № 460/35139/22 пров. № А/857/2051/23 	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

 судді-доповідача                              Іщук Л. П.,
 суддів                                                  Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 року  (головуючий суддя Друзенко Н.В., м. Рівне) у справі №460/35139/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду в Житомирській області про визнання дії та бездіяльності протиправними,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 14.06.2022 №172550005253 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до  Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”; зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком відповідно до  Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Обґрунтовує позов тим, що пенсійним органом безпідставно не зараховано до страхового стажу період роботи з 15.08.1988 по 17.01.1992, з 20.01.1992 по 13.03.1992, з 04.03.1998 по 02.04.1998, з 01.03.2001 по 04.04.2001 через формальні неточності у трудовій книжці, які не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. Крім того, зазначає, що відмова в зарахуванні до страхового стажу періоду здійснення догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку є протиправною, оскільки вимога про обов`язкову наявність у свідоцтві про народження дитини відмітки про одержання паспорта чинним законодавством не передбачена.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 року  позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 14.06.2022 №172550005253 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 07 червня 2022 року з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що до загального стажу роботи не зараховано період роботи з 15.08.1988 по 17.01.1992, з 20.01.1992 по 13.03.1992, з 04.03.1998 по 02.04.1998, з 01.03.2001 по 04.04.2001, оскільки виправлення прізвища, ім`я та по батькові на титульній сторінці внесено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58. Крім того, зазначає, що до загального страхового стажу не зараховано періоди роботи догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку, оскільки в свідоцтвах про народження дітей відсутні відмітки про отримання паспортів, а також відсутня інформація про здійснення догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  розглядає справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не оскаржується, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, які є в матеріалах справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 07 червня 2022 року подала до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області заяву про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Подана заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області.
Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області 14 червня 2022 року прийняло рішення №172550005253 про відмову у призначенні пенсії на підставі відсутності необхідної кількості років страхового стажу. Страховий стаж особи становить 19 років 8 місяців 16 днів.
В рішенні зазначено, що до страхового стажу не зараховано періоди з 15.08.1988 по 17.01.1992, з 20.01.1992 по 13.03.1992, з 04.03.1998 по 02.04.1998, з 01.03.2001 по 04.04.2001, у зв`язку з тим, що на титульній сторінці трудової книжки містяться виправлення в імені, а також періоди догляду за дітьми до трирічного віку (діти - ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 ), оскільки в свідоцтвах про народження дітей відсутні відмітки про отримання паспортів, а також відсутня інформація про здійснення догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулася з даним позовом до суду.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що формальні неточності у трудовій книжці не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду щодо обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист, а тому незарахування відповідачем до страхового стажу позивача періодів роботи з 15.08.1988 по 17.01.1992, з 20.01.1992 по 13.03.1992, з 04.03.1998 по 02.04.1998, з 01.03.2001 по 04.04.2001 не можна вважати обґрунтованим.
Поряд із цим, суд першої інстанції зазначив, що позивач не вказала, які саме періоди догляду за дітьми до трьох років не були зараховані до її страхового стажу, у трудовій книжці відсутні записи про перебування позивача у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами та інших підтверджуючих документів позивачем не надано. В той же час, відповідачем також не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити вказаний вище стаж позивача, відтак, відмова у зарахуванні відповідачем до страхового стажу періодів догляду за дітьми до трирічного віку є передчасною.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав на пенсійне забезпечення буде визнання протиправним та скасування рішення відповідача – Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у призначенні пенсії та зобов`язання відповідача – Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Враховуючи вимоги частини 2  статті 19 Конституції України  та частини 2  статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються  Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII  (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі  - Закон № 1058-ІV).
Відповідно до  ст.24 Закону №1058-ІV   страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього  Закону  за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно ст.56 Закону України №1788-XII «Про пенсійне забезпечення»  (у редакції, що діяла до 01 січня 2004 року) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Порядок підтвердження стажу регламентовано у  статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637  затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Відповідно до п.1-3 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз вищенаведених норм дає підстави вважати, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Судом встановлено, що записами в трудовій книжці позивача відображено спірний період роботи, який не зарахований Пенсійним фондом до страхового стажу позивача, а саме, з 15.08.1988 по 17.01.1992, з 20.01.1992 по 13.03.1992, з 04.03.1998 по 02.04.1998, з 01.03.2001 по 04.04.2001.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що неналежне засвідчення виправлення в прізвищі та імені, в даному випадку, є недоліком, який носить формальний характер, адже інша інформація, яка внесена до трудової книжки, дає можливість встановити місце роботи, посаду та періоди роботи позивача, а отже, такий недолік не може бути підставою незарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 15.08.1988 по 17.01.1992, з 20.01.1992 по 13.03.1992, з 04.03.1998 по 02.04.1998, з 01.03.2001 по 04.04.2001.
При цьому, доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці позивача щодо даних періодів роботи відповідачем не надано, а тому суд першої інстанції правильно визначив, що їх безпідставно не взято до уваги при розрахунку стажу.
Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої  наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58  (надалі - Інструкція).
Відповідно до пункту 1.1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств,    селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному    страхуванню.
Згідно п.2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Згідно з пунктом 4  постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників»  відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Отже, обов`язок щодо заповнення та ведення трудових книжок осіб, працевлаштованих на підприємствах, установах, організаціях, покладається саме на відповідальну особу такого підприємства, установи, організації, а не на власника трудової книжки.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення, неналежний порядок ведення та заповнення будь-якої документації з вини підприємства. Існуючий недолік не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист, зокрема призначення пенсії.
Також аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06.02.2018 у справі №677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17) та від 06.03.2018, 29.03.2019 у справі №548/2056/16-а (№К/9901/44334/18) та у справі №754/14898/15-а.
Враховуючи встановлені обставини та наявні у справі докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що записи у трудовій книжці позивача належним чином підтверджують стаж роботи з 15.08.1988 по 17.01.1992, з 20.01.1992 по 13.03.1992, з 04.03.1998 по 02.04.1998, з 01.03.2001 по 04.04.2001, що дає позивачу право на включення спірного періоду до її загального стажу роботи.
Щодо доводів апелянта про незарахування до страхового стажу періодів догляду за дітьми до трирічного віку (діти ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 ), то колегія суддів зазначає наступне.
Підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів догляду за дітьми до трьох років слугувало те, що в свідоцтвах про народження дітей відсутні відмітки про отримання паспортів, а також відсутня інформація про здійснення догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не вказано, які саме періоди догляду за дітьми до трьох років не були зараховані до її страхового стажу, у трудовій книжці відсутні записи про відомості щодо перебування позивача у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами.
Також позивачем не надано ні копій свідоцтв про народження дітей, ні паспортів дітей, ні інших документів про перебування у відпустці (копії наказів тощо).
В той же час, відповідачем на підставі частини 3 статті 44 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV, яка визначає право органу Пенсійного фонду України вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію, також не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити вказаний вище стаж позивача.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” прийнято передчасно, тому таке рішення підлягає скасуванню.
Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було вірно обрано спосіб відновлення порушеного права позивача шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову в призначенні пенсії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 07 червня 2022 року, з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.
При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до  ст. 139 КАС України  не здійснюється.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 року  у справі №460/35139/22 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар