ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року 
м. Черкаси   

Справа № 705/90/23		
Провадження № 22-ц/821/493/23		
категорія на ухвалу 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г., 
суддів: Нерушак Л.В., Новікова О.М.
секретаря: Ярошенко Б.М.

учасники справи: 

заявник: головний державний виконавець відділу Державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Бойко Т.Д.
боржник:  ОСОБА_1 
стягувач, особа, що подає апеляційну скаргу:  ОСОБА_2 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 січня 2023 року у справі за поданням головного державного виконання відділу Державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Бойко Т.Д. про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2023 року головний державний виконавець ВДВС у м. Умані Бойко Т.Д. звернулася до суду з поданням про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна.
Свої вимоги державний виконавець обґрунтовує тим, що на виконанні у ВДВС у м. Умані перебуває зведене виконавче провадження № 40837210 від 27.01.2012 року про стягнення боргів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на 05.01.2023 року в складі зведеного виконавчого провадження перебуває п`ять виконавчих проваджень:
№ 31051817 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 492 825,66 грн.;
№ 30756726 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» боргу в сумі 36615, 76 грн.;
№ 30756865 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банку» боргу у сумі 19593,13 грн.; 
№ 30736928 про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Фортеця» боргу в сумі 21866,25 грн.; 
№ 34926510 про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Злагода» боргу в сумі 62553,21 грн.
По всіх вищевказаних виконавчих документах утримання боргів здійснювалося з пенсії ОСОБА_1 Уманським відділом обслуговування громадян ГУ ПФУ в Черкаській області з 01.03.2012 року та перераховувалось на депозитний рахунок відділу ДВС в розмірі 20 % пенсії боржника. Державним виконавцем перераховувалися кошти на рахунок стягувачів у порядку черговості пропорційно до належної кожному стягувачу суми.
У зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника. 
Згідно з постановою про опис та арешт майна боржника від 06.05.2021 року державним виконавцем Рибак Л.В. описано частину житлового будинку, що знаходиться у спільній сумісній власності відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду № 705/2572/13ц від 07.06.2013 року про розподіл спільного майна подружжя за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,17 га, на якій побудований даний будинок.
Згідно з відповіддю на запит Дмитрушківської сільської ради в будинку, що належить ОСОБА_1 , зареєстровано 6 осіб, в тому числі двоє неповнолітніх дітей, які там проживають, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Державним виконавцем неодноразово направлялися запити до служби у справах дітей Дмитрушківської сільської ради щодо надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, які зареєстровані та проживають у даному будинку.
30.09.2022 року надійшла відповідь Дмитрушківської сільської ради про те, що служба у справах дітей Дмитрушківської сільської ради не надає дозвіл на реалізацію нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 
14.12.2022 року до ВДВС надійшла заява стягувача ОСОБА_2 щодо звернення до Уманського міськрайонного суду з відповідним поданням про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, які зареєстровані в даному будинку.
Станом на 05.01.2023 року по виконавчому провадженню № 31051817 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 492 825,66 грн. залишок боргу становить 485 573,55 грн. Самостійно боржник борг не сплачує.
В зв`язку з вищевикладеним просила суд винести рішення про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника ОСОБА_1 , а саме: частини житлового будинку, що знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,17 га, на якій побудований даний будинок, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, які зареєстровані та проживають у даному будинку.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 січня 2023 року у задоволенні подання головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Бойко Т.Д. про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника відмовлено.

Ухвала суду мотивована, зокрема тим, що нормами права не передбачено можливість суду вирішувати питання щодо надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мають неповнолітні діти.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі стягувач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали та ухвалення нового судового рішення, яким задовольнити подання головного державного виконання відділу Державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Бойко Т.Д. про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду винесена помилково в порушення норм Закону, а дії виконавця незаконними та такими, що порушують права стягувача. Просить зобов`язати виконавця провести всі необхідні дії щодо примусової реалізації в рамках виконавчого провадження, стосовно частини будинку та земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_1 , без отримання згоди органів опіки та піклування. 
Крім того, апелянт звертає увагу на те, що довідка Органу опіки від 14.02.2022 року за № 02-16/360 є недостовірною, так як ні дочка, ні внуки в будинку боржника ОСОБА_1 не проживають. Отже, внуки боржника не мають права власності на житло діда та права користування, вони проживають з своїми батьками та мають право власності на житло батьків.

Відзив на апеляційну скаргу 
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від начальника відділу Державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Гудзовського О.О., зазначено, що рішення суду є незаконним, та просить суд задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасувати ухвали Уманського міськрайонного суду від 12.01.2023 року та винести законне обґрунтоване рішення.

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши матеріали справи за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.
ЄСПЛ вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).
Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.
Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.
ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Як вказано у поданні, що на виконанні у ВДВС у м. Умані перебуває зведене виконавче провадження № 40837210 від 27.01.2012 року про стягнення боргів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З матеріалів справи вбачається, у відділі Державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) на виконанні перебувають виконавчі провадження: ВП № 31051817, ВП № 30756726, ВП № 30756865, ВП № 30736928, ВП № 58675822, ВП № 54569348.
Звертаючись до суду із вказаним поданням, державний виконавець просив суд надати дозвіл на реалізацію нерухомого майна боржника, а саме, частини житлового будинку, що знаходяться у спільній сумісній власності ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,17 га, на якій побудований даний будинок, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, які зареєстровані та проживають в даному будинку.
Перед зверненням до суду із вказаним поданням, начальник відділу Державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Гудзовський О.О. звернувся до служби у справах дітей Дмитрушівської сільської ради із листом щодо надання попереднього дозволу на реалізацію нерухомого майна.
На вказаний лист сільським головою Дмитрушівської сільської ради надано відповідь у якій вказано, що батьки або особи, які їх замінюють, малолітніх і неповнолітніх дітей до служби у справах дітей не звертались з приводу вчинення будь-яких правочинів стосовно майна, право користування яким мають малолітня і неповнолітня діти.
Надаючи відповідь на лист виконавчої служби, сільський голова Дмитрушівської сільської ради посилався на пункти 66-67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866.
Суд першої інстанцій, відмовляючи у задоволенні подання, виходив із того, що чинним ЦПК України не передбачено можливості звернення державного виконавця до суду з поданням про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, у якому зареєстровані малолітні діти.
При цьому судом першої інстанції зазначено, що отримання відповідного дозволу органу опіки та піклування на реалізацію житлової нерухомості є обов`язковим.
Колегія судді не може погодитись із вказаними висновками з огляду на таке.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частин першої, шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.
Головний державний виконавець, серед іншого, обґрунтовував подання тим, що за боржником зареєстровано нерухоме майно, а саме: 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , в якому відповідно до довідок № 23620-5 та № 4983-5 виконавчого комітету Дмитрушівської сільської ради Черкаської області зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.
Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).
У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.
Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.
Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження №1-16089св19) від 10 жовтня 2019 року в справі № 51/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).
З наведеного вбачається, що передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою.
Разом із тим, чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.
Як вбачається зі змісту пунктів 66-67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року N 866, на які послався сільський голова Дмитрушівської сільської ради Уманського району Черкаської області, надаючи відповідь на лист начальнику відділу Державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) щодо надання попереднього дозволу на реалізацію нерухомого майна, з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування, яким має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, й заінтересовані в укладенні правочину.
Однак, особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.
Разом із тим, виконавець в силу приписів частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.
У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.
Тобто, на думку Великої Палати Верховного Суду державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.
У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.
Суд першої інстанцій, відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця вищевказаного не врахував та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні подання державного виконавця на тій підставі, що чинне законодавство України не надає права суду на стадії виконання рішення суду про стягнення боргу на підставі своєї ухвали змінювати (підміняти) дозвіл органу опіки та піклування на реалізацію житла, в якому зареєстровані діти.
Частиною першою статті 13 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з п. 10 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.
Відповідно до частин першої - третьої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в статті 435 ЦПУ України.
Пункт 1 частини п`ятої статті 19 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.
Частиною восьмою статті 19 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.
Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов до помилкового висновку щодо неможливості звернення державного чи приватного виконавця із поданням про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, в якому зареєстровані малолітні діти.
Крім того, дослідивши матеріали справи, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Звертаючись до суду з поданням головний державний виконавець Бойко Т.Д. не надав доказів на підтвердження його повноважень щодо ведення зведеного виконавчого провадження № 40837210.
Як вбачається з подання, воно подано головним державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Бойко Т.Д.
Разом з тим, як вказувалось вище, на виконанні у відділу Державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) перебуває зведене виконавче провадження № 40837210, до складу якого входять кілька виконавчих провадження.
Матеріалами справи встановлено, що постановою головного державного виконавця Уманського міського відділу ДВС Уманського міськрайонного управління юстиції Тацькун С.В. відкрито виконавчі провадження № 34926510, № 30736928, № 31051817, № 30756865, № 30756726.
Головним державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Бойко Т.Д. винесено постанову про арешт майна боржника від 27.04.2021 року (№ 31051817).
Головним державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Рибак Л.В. винесено постанову про опис та арешт майна боржника від 06.05.2021 року (№ 31051817).
Зведене виконавче провадження № 40837210, на яке посилається заявник в поданні, в матеріалах справи відсутнє.
Згідно з пунктом 1 Розділу І Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05 серпня 2016 року N 2432/5 (далі - Положення), це Положення, розроблене відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», визначає механізм функціонування автоматизованої системи виконавчого провадження.
Пунктом 1 Розділу III Положення визначено, що автоматичний розподіл виконавчих документів в органі державної виконавчої служби здійснюється в день їх реєстрації на підставі інформації, внесеної до системи відповідальною особою органу державної виконавчої служби, або відразу після реєстрації системою виконавчих документів, виданих у формі електронних документів та пред`явлених в рамках інформаційної взаємодії.
Відповідно до пункту 2 Розділу III Положення виконавчі документи розподіляються між державними виконавцями у довільному порядку із дотриманням черговості та з урахуванням встановленого коефіцієнта й кількості виконавчих проваджень, які перебувають на виконанні у державного виконавця, крім випадків, передбачених пунктами 6, 7 цього розділу.
У разі якщо у відділі відкрито виконавче провадження про стягнення з боржника коштів, виконавчі документи щодо цього боржника розподіляються системою на державного виконавця, у якого перебуває відкрите виконавче провадження.
Постанови державних виконавців, які відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчими документами та за якими має бути відкрито виконавче провадження, розподіляються системою на державних виконавців, за якими обліковуються виконавчі провадження, у яких винесено відповідні постанови (пункт 9 Розділу III Положення).
Згідно з пунктом 10 Розділу III Положення у разі прийняття рішення про утворення виконавчої групи керівник органу державної виконавчої служби вносить до системи відомості про утворення виконавчої групи та її склад. Постанова про утворення виконавчої групи формується Системою автоматично.
Рішення про взаємозамінність державних виконавців приймає керівник органу державної виконавчої служби та вносить таку інформацію до системи (пункт 14 Розділу III Положення).
З наведеного вбачається, що вчинювати виконавчі дії в межах відповідного виконавчого провадження може лише державний виконавець, визначений автоматизованою системою виконавчого провадження.
Разом із тим, матеріали справи не містять доказів того, що головний державний виконавець Бойко Т.Д. мав право вчиняти виконавчі дії у вищевказаних виконавчих провадженнях й, відповідно, звертатися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти. Вказане право належить лише виконавцю, який уповноважений на вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню, в межах якого необхідно реалізовувати нерухоме майно, в якому зареєстровані діти.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Відповідно до пунктів 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів повноважень головного державного виконавця Бойко Т.Д. на ведення зведеного виконавчого провадження 40837210 (яке відсутнє в матеріалах справи), тому колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягають скасуванню, а подання про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника ОСОБА_1 , в якому зареєстровані малолітні діти, підлягає залишенню без розгляду.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 січня 2023 року скасувати.
Подання головного державного виконання відділу Державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Бойко Т.Д. про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника - залишити без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 11 травня 2023 року.

Головуючий                                                                В.Г. Бородійчук        

Судді                                                                        Л.В. Нерушак                
                                                                               О.М. Новіков