Номер провадження: 22-ц/813/819/23 
Справа № 494/342/17
Головуючий у першій інстанції Дєтков О.Я.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.05.2023                                                                                        м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді- Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,
за участю секретаря – Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
позивач – ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,
третя особа – ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 10 листопада 2020 року у складі судді Дєткова О.Я.,
встановив:
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Панчишин Й.М., ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування від 30.10.2000. 
Також ОСОБА_2 у квітні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору дарування АВО №475055 від 12.12.2000 недійсним.
В позовах зазначили, що внаслідок членства у КСП «Південний» вони отримали право на земельні паї в розмірі кожному по 10.33 га, які знаходяться в урочищі с. Садове Березівського районну Одеської області. 20 лютого 2000 року між ними та СФГ «Росинка», в особі ОСОБА_4 , було укладено договори оренди цих земельних паїв строком на 5 років. Однак, їм з копії відомостей, що вносяться до сертифіката у зв`язку з передачею права на земельну частку (пай), стало відомо, що ОСОБА_4 перестав здійснювати платежі за користування земельними паями у зв`язку з тим, що нібито ними на підставі договорів дарування АВО №258015 від 31.10.2000 та АВО №475055 від 12.12.2000 було подаровано відповідачу зазначені вище земельні частки (паї). Зазначили, що вони не укладали з відповідачем ОСОБА_3 вказаних договорів дарування, так як проживали у Ширяївському районі Одеської області.
Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 10 листопада 2020 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 22 червня 2021 року виправлено описки у рішенні Березівського районного суду Одеської області від 10 листопада 2020 року. У вступній частині резолютивної частини рішення та у вступній частині повного рішення вказано зазначити, що «…розглянувши матеріали цивільної справи за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання Договору дарування АВО №258015 від 31 жовтня 2000 року недійсним, треті особи – приватний нотаріус Панчишин Йосип Михайлович і ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання Договору дарування АВО №475055 від 12 грудня 2000 року недійсним, третя особа – ОСОБА_4 ». В резолютивній частині резолютивного рішення Березівського районного суду Одеської області від 10 листопада 2020 року та в резолютивній частині повного цього рішення зазначити, що «У задоволенні позовів ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання Договору дарування АВО №258015 від 31 жовтня 2000 року недійсним, треті особи – приватний нотаріус Панчишин Йосип Михайлович і ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання Договору дарування АВО №475055 від 12 грудня 2000 року недійсним, третя особа – ОСОБА_4 , відмовити». У вступній, описовій, мотивувальній і резолютивній частинах повного рішення Березівського районного суду Одеської області від 10 листопада 2020 року зазначити дату договору дарування АВО №258015, а саме «31 жовтня 2000 року». У вступній і описовій частинах повного рішення Березівського районного суду Одеської області від 10 листопада 2020 року зазначити дату договору дарування АВО №475055, а саме «12 грудня 2000 року».
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати та направити справу на новий розгляд.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом застосовано норму про сплив строків позовної давності невірно, оскільки про те, що земельні ділянки перебувають у власності ОСОБА_3 вони дізнались у 2017 році. Апелянти зазначили, що неодноразово подавали клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з метою встановлення підробки підпису ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка проведена не була. Апелянти вважають, що співробітниками Березівського районного суду Одеської області умисно було не надано всіх документів на вимогу експерта з метою уникнення проведення почеркознавчої експертизи та встановлення факту підроблених підписів на вищевказаних договорах дарування. На їх адресу для листування не надходило жодних листів про неможливість проведення почеркознавчої експертизи. Представником було повторно заявлено клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, клопотання по виклик свідка ОСОБА_5 , клопотання про витребування інформації, клопотання про витребування інформації, клопотання про витребування документів. Проте, судом було необґрунтовано відмовлено в усному порядку в задоволенні всіх клопотань чим суттєво порушено процесуальні права позивачів в цивільному процесі.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачів, а також їх представника та представника відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Як вбачається з оскаржуваного рішення його вступна, описова та мотивувальна частини не відповідають його резолютивній частині, оскільки у тексті йде мова про два позови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , проте резолютивна частина рішення не містить висновків щодо позову ОСОБА_2 .
Враховуючи, що предметом оскарження є рішення, в резолютивній частині якого про вирішення вимог ОСОБА_2 не зазначено, апеляційний суд позбавлений можливості перегляду рішення в цій частині.
Для усунення недоліків рішення апеляційним судом справа направлялась до суду першої інстанції, проте питання про ухвалення додаткового рішення не вирішено.
За таких обставин перегляду підлягає рішення лише в частині щодо вимог позивача ОСОБА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 01.10.1997 року Березівською районною державною адміністрацією виданий сертифікат серії ОД 0097877 на право на земельну ділянку частку (пай) загальною площею 1033 га.
20.02.2000 між ОСОБА_2 (чоловіком) позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки до строком до 2005 року та визначенням розміру орендної плати у розмірі 775 грн. кожного року.
Дорученням від 31.10.2000 ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 подарувати ОСОБА_3 сертифікат на право на земельну частку (пай), серії ОД №0097877 та для виконання цього доручення також уповноважила його подавати від його імені заяви, одержувати довідки та документи, необхідні для оформлення спадщини, розписуватись за неї і виконувати всі інші дії, пов`язані з цим дорученням.
За договором дарування від 31.10.2000, посвідченим приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Панчишиним Й.М., ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 вищевказане право на земельну частку (пай), згідно з сертифікатом на право власності на земельну частку (паї), серії ОД №0097877, а остання прийняла його в дар.
Позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що договір дарування земельної ділянки не підписувала, до 2017 року отримувала від відповідача орендну плату за користування земельною ділянкою, яка належить їй. 
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , прийняв за основу свого рішення заяву відповідача про застосування до спірних правовідносин строків спеціальної позовної давності в один рік, в якій відповідач посилалася на те, що жодних претензій протягом всього часу, а саме з часу укладання спірного договору дарування до 11.04.2017 з боку позивачів не було. 
Тим самим суд погодився з фактом неналежності підпису позивача в договорі. 
З вказаним висновком апеляційний суд не погоджується з огляду на наступне.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Відповідно до статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що спірний договір дарування вона не підписувала.
Втім, оспорюваний договір дарування свідчить про те, що від імені ОСОБА_1 договір підписано ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності, тому внаслідок його дій як представника ОСОБА_1 набуті права за договором.
На час вирішення спору довіреність від 31.10.2000 від імені ОСОБА_1 на представництво її інтересів ОСОБА_2 не визнана недійсною, докази про її невідповідність вимогам закону не надані. Позовні вимоги вадами довіреності не обгрунтовані.
Викладені обставини виключають можливість задоволення позову з підстав непідписання, і відповідно неукладання договору ОСОБА_1 , оскільки від її імені діяв представник за довіреністю, повноваження якого не спростовані. 
З огляду на викладене, правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні, оскільки позовних вимог з інших підстав нею не заявлено. 
За таких обставин у позові слід відмовити за безпідставністю вимог, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі N 367/2022/15-ц (пункт 65-66)). Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.
З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового про відмову в задоволенні позову з підстав викладених вище.
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Березівського районного суду Одеської області від 10 листопада 2020 року скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування права на земельну ділянку (пай) відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 07.06.2023.

Головуючий:                                                

Судді: