ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року	Львів	Справа № 140/5484/21 пров. № А/857/3042/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Довгополова О.М., 
суддів Гудим Л.Я., Святецького В.В., 
з участю секретаря судового засідання Вовка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Луцької міської ради про скасування рішення,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Денисюк Р.С., 
час ухвалення рішення: 15:51:10,
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення: 05.11.2021,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, викладеного у формі повідомлення про повернення на доопрацювання його декларації № ВЛ101210303382 від 03 березня 2021 року про готовність об`єкта до експлуатації, та зобов`язання повторно розглянути декларацію № ВЛ101210303382 від 03 березня 2021 року про готовність об`єкта до експлуатації – «Нове будівництво закладу торгівлі або закладу громадського харчування на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0710100000:31:052:0046, код 1230.1».
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що відповідач у спірних правовідносинах діяв відповідно до наданих йому повноважень, у встановленому законом порядку.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі, з посиланням на неправомірність рішення, порушення судом норм права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що повідомлення про початок будівельних робіт він подав 26 червня 2020 року і на той час та початок будівництва договір про пайову участь укладений не був, оскільки такий не був передбачений. Тому обов`язок, встановлений у містобудівних умовах стосовно укладення такого договору, є нікчемним в силу закону.
Звертає увагу суду, що протягом 2020 року діяли перехідні положення, відповідно до яких обов`язок сплати пайової участі покладався на тих замовників, які уклали договори, а з 01 січня 2021 року повністю скасовано обов`язок замовника будівництва щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Вважає, що станом на день початку будівництва, час подання декларації про готовність об`єкта до експлуатації, так і на даний час у нього відсутній обов`язок укладання договору про пайову участь та сплату коштів пайової участі у зв`язку з будівництвом нерухомого майна. 
Тому при заповненні декларації у графі 22 він зазначив, що пайова участь не сплачується відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні».
Зазначає, що наведене свідчить про відсутність законних підстав для прийняття оскаржуваного рішення про повернення на доопрацювання декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
У судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її з підстав, що у ній наведені.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 на праві приватної власності володіє земельною ділянкою площею 0,04 га в у АДРЕСА_1 . 
Управлінням містобудування та архітектури Луцької міської ради 09 березня 2016 року позивачу видано містобудівні умови та обмеження на будівництво закладу торгівлі або закладу громадського харчування за вказаною адресою, у пункті 14 яких визначено укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Луцька не пізніше 15 робочих днів з дня реєстрації замовника про його укладення, але до початку робіт (а.с.26-33).
26 червня 2020 року ВДАБК було зареєстровано повідомлення за №ВЛ 061201780266 про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС 1) Нове будівництво закладу торгівлі або закладу громадського харчування на АДРЕСА_1 . 
Згодом 19 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав повідомлення про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт №ВЛ 061201780266.
01 березня 2021 року позивачем було подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації – «Нове будівництво закладу торгівлі або закладу громадського харчування на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0710100000:31:052:0046, код 1230.1», у пункті 22 якої вказано, що пайова участь не сплачується відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні». 
Повідомленням від 03 березня 2021 року № ВЛ 101210303382 ВДАБК декларацію про готовність об`єкта до експлуатації повернуто позивачу на доопрацювання з підстав, визначених абзацом 1 пункту 19 Порядку №461, оскільки у декларації відсутня інформація щодо сплати пайової участі. Декларація заповнена з порушеннями, що суперечить додатку 3 Порядку № 461. 
Не погоджуючись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає правильно застосованим нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI (далі - Закон №3038-VI)
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 39 Закону №3038-IV прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.
Як передбачено абз. 3 ч. 1 ст. 39 Закону №3038-IV форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 4 ст. 39 Закону №3038-IV прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка подана в паперовій формі, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дня подання відповідних документів.
Вимогами ч. 6 ст. 39 Закону №3038-IV передбачено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту була передбачена приписами статті 40 Закону №3038-IV, яка з 01 січня 2020 року виключена на підставі Закону № 132-IX.
При цьому порядок сплати пайової участі замовниками будівництва на 2020 рік окремо передбачено у Прикінцевих та перехідних положеннях вказаного Закону. 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX визначено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Установити, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку: 1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
Підпунктом 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень даного Закону визначено коли пайова участь не сплачується.
За правилами підпункту 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва.
Відповідно до підпункту 6 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
З огляду на наведені норми законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи апеляційний суд дійшов висновку, що суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до оцінки наявності у ОСОБА_1 обов`язку сплачувати пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, яка була передбачена приписами статті 40 Закону №3038-IV.
При цьому судом першої інстанції безспірно встановлено, що ОСОБА_1 розпочав будівництво об`єкта по АДРЕСА_1 в червні 2020 року, оскільки 26 червня 2020 року ВДАБК було зареєстровано повідомлення за №ВЛ 061201780266 про початок виконання будівельних робіт.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що розпочате у червні 2020 року позивачем будівництво не підпадає під дію підпункту 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX, а отже замовник цього об`єкта будівництва має сплачувати пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. 
Суд також дійшов вірного висновку, що невиконання замовником будівництва вимог законодавства щодо укладення договору пайової участі не звільняє його від сплати відповідних законодавчо встановлених внесків.
З урахуванням наведеного, оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
При цьому, колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.  
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Керуючись ч. 3 ст. 243 ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд – 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 140/5484/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повне судове рішення складено 12.04.2023.