КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

___________________________________
Справа №754/16262/21
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/9043/2022                                                                        
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
7 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 червня 2022 року (суддя Грегуль О.В.) у цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та відшкодування матеріальної шкоди, 
встановив:
 
у жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання дійсним договору оренди автомобіля №27/10/15 від 27 жовтня 2015 року, укладеного між ним і відповідачем; просив стягнути з відповідача заборгованість, у тому числі штрафні санкції, упущену вигоду та матеріальну шкоду у загальній сумі 70 301грн 24коп., з яких: 1 598грн 40коп - заборгованість за прокат автомобіля, 9 468грн 31коп. - пеня згідно п.8.4. договору, 44 831грн 33коп. - матеріальна шкода, 700грн - оплата вартості звіту, 12 863грн 20коп. - упущена вигода, 840грн - відшкодування вартості втраченої магнітоли PIONEER DEH-X8500ВТ; та просив стягнути з відповідача судові витрати.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 26 жовтня 2015 року до нього звернувся відповідач із заявою про оренду автомобіля, на підставі якої 27 жовтня 2015 року між ними був укладений договір оренди (найму) автомобіля №27/10/15, відповідно до якого він в цей же ж день передав відповідачу у користування у відмінному стані та без пошкоджень легковий автомобіль марки «Chevrolet Lacetti NA19B», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_2 , колір синій, тип легковий седан, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 3 липня 2008 року. Умовами договору визначено, що строк оренди складає 36 місяців з дати підписання договору оренди до 27 жовтня 2018 року, загальна орендна вартість автомобіля за 36 місяців становить 16 440 доларів США. Орендар зобов`язався сплачувати за оренду автомобіля щотижневі платежі в розмірі 105 доларів США. При цьому розрахунок здійснювався відповідно до офіційного курсу гривні щодо долару США за даними Національного банку України на день сплати орендного платежу.
Позивач стверджував, що разом з автомобілем орендар отримав у користування свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , ключ від автомобіля, магнітолу PIONEER DEH-X8500ВТ, сигналізацію, балонний ключ та запасне колесо. У період з 27 жовтня 2015 року по 17 листопада 2015 року відповідач сплачував в обумовленому розмірі орендні платежі.
                                                              
Позивач зазначав, що договір оренди транспортного засобу був укладений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, оскільки відповідач через відсутність вільного часу 27 жовтня 2015 року відмовився нотаріально посвідчувати договір, але запевняв, що протягом п`яти наступних днів з моменту підписання договору оренди автомобіля він з`явиться до нотаріуса, завчасно його попередивши, для нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля з усіма необхідними документами та коштами, однак впродовж п`яти днів з дня підписання договору відповідач так і не повідомив  його та не з`явився до нотаріуса.
Позивач посилався на те, що відповідно до п. 10.2 договору орендар приймає на себе зобов`язання протягом 5 днів після підписання договору подати документи для його нотаріального посвідчення. Зобов`язання щодо підготовки всіх необхідних документів та оплати за нотаріальне посвідчення договору покладаються на орендаря. 1 листопада 2015 року та 28 листопада 2015 року він звертався до відповідача з письмовими вимогами з`явитися до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля, однак відповідач жодним чином не реагував на вказані звернення. 
18 листопада 2015 року відповідач зателефонував та повідомив, що загубив свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , на що він запропонував відповідачу надати автомобіль для огляду, однак відповідач покинув орендований автомобіль вночі 19 листопада 2015 року в аварійному стані, з багатьма пошкодженнями, без магнітоли PIONEER НОМЕР_4 та без свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. В подальшому відповідач припинив сплачувати орендні платежі (останній платіж був 17 листопада 2015 року), але в офіс для розірвання договору так і не з`явився.
Позивач посилався на те, що 26 листопада 2015 року він звернувся до Дарницького управлінням поліції РУ ГУ МВС м. Києві із заявою про вчинення злочину відповідачем, на що отримав від Дарницького управлінням поліції РУ ГУ МВС м. Києві висновок про результат розгляду звернення, в якому уповноважена особа Дарницького управління поліції РУ ГУ МВС в м. Києві надала відповідь, що в ході перевірки дійсно було встановлено, що ОСОБА_2 втратив свідоцтво на реєстрацію ТЗ, а стосовно магнітоли, що відповідач заніс її в ремонт, та ОСОБА_2 поверне її, коли повернеться до м. Києва. 
Позивач зазначав, що внаслідок завданих пошкоджень він був вимушений звернутися для проведення оцінки вартості збитку, нанесеного власнику пошкодженням колісного транспортного засобу. Відповідно до звіту №11/12/15 від 2 грудня 2015 року про оцінку вартості збитку, нанесеного власнику пошкодженням колісного транспортного засобу, вартість матеріальних збитків, нанесених відповідачем, становить 44 831грн 33коп. Крім того, ним були сплачені послуги експерта в розмірі 700грн.
Позивач посилався на те, що з 27 жовтня 2015 року по день повернення автомобіля - 19 листопада 2015 року пройшло менше 30 діб, а згідно п.п.5.3 договору, у випадку повернення авто раніше такого строку, оплата рахується не як за оренду, а як за прокат, відповідно до умов п.5.3. договору, тому заборгованість за прокат автомобіля складає 1598, 40грн.
Крім того, відповідно до п.8.4 договору оренди у випадку затримання відшкодування шкоди чи наданні рівноцінного авто в установлений строк, орендар сплачує пеню 1% від вартості пошкоджень чи оціночної вартості автомобіля, що становить 9 468, 31 грн.
Позивач посилався на те, що 22 листопада 2015 року до нього звернувся ОСОБА_3 із проханням передати йому в оренду автомобіль марки «Chevrolet Lacetti NA19B», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_2 , колір синій, тип легковий седан. Між ним та ОСОБА_3 щодо майбутньої оренди автомобіля був укладений договір про наміри №22/11/15 від 22 листопада 2015р., відповідно до п. 1.1. якого він зобов`язався надати ОСОБА_3 зазначений автомобіль в оренду на наступний день після закінчення 
                                                                
ремонту автомобіля, але не пізніше 24 місяців від дати укладання договору. Відповідно до договору про наміри з ОСОБА_3 вони домовились, що автомобіль буде передано в оренду строком на 24 місяці за ціною оренди - 140 доларів США на тиждень в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день здійснення оплати. 
Враховуючи вищевикладене, позивач зазначав, що він мав клієнта на автомобіль, однак не міг передати у користування автомобіль та отримувати від цього дохід через неправомірні дії відповідача. Оскільки, одним із видів його підприємницької діяльності було та є надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів, то саме внаслідок передання у користування автомобіля марки «Chevrolet Lacetti NA19B», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_2 , колір синій, тип легковий седан, він отримував щотижневий дохід.
Позивач стверджував, що внаслідок того, що відповідач в односторонньому порядку відмовився від умов договору щодо сплати платежів та, окрім цього, залишив автомобіль у стані, який є непридатним для передання цього автомобіля у подальшу оренду без проведення ремонтних робіт, він поніс збитки у формі упущеної вигоди.
Позивач зазначав, що враховуючи умови договору про наміри, упущена вигода за період з 27 жовтня 2015 року по 17 листопада 2015 року склала 560 доларів США або 12863,20грн із розрахунку: станом на 27 жовтня 2015 року: 140 доларів США (вартість оренди згідно договору про наміри) х 22,90грн (курс НБУ станом на 27.10.2015р.) = 3 206грн; станом на 3 листопада 2015 року: 140 доларів США х 23,02грн (курс НБУ станом на 03.11.2015р.) = 3 222,80грн; станом на 10 листопада 2015 року: 140 доларів США х 22,75грн (курс НБУ станом на 10.11.2015р.) = 3 185грн; станом на 17 листопада 2015 року: 140 доларів США х 23,21грн (курс НБУ станом на 17.11.2015р.) = 3249,40грн.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 8 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.
Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, так як суд не врахував, що сторони уклали договір, погодивши всі істотні умови договору, відповідач отримав автомобіль та сплатив декілька платежів за оренду автомобіля, що свідчить про часткове виконання відповідачем умов договору, суду надані докази направлення відповідачу вимоги про нотаріальне посвідчення договору, які відповідач отримав, але проігнорував, тому наявні підстави для визнання укладеного договору дійсним та стягнення з відповідача коштів за прокат автомобіля та за завдані йому збитки пошкодженням автомобіля, і втратою магнітоли.
Також позивач зазначає, що він є фізичною особою-підприємцем, на підтвердження чого до позову була долучена виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, він надає в оренду автомобілі (легкові автотранспортні засоби), а тому здійснюючи саме цей вид діяльності, отримує дохід. Наявність заборгованості з орендної плати за користування автомобілем є порушенням його майнових прав, а саме права на одержання доходу від здійснення підприємницької діяльності у вигляді передання в оренду належного йому майна.
Позивач зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд не врахував, що таким рішенням він дискримінує його права, адже має місце фактичне користування відповідачем орендованим автомобілем, що підтверджується матеріалами справи (зокрема, актом приймання-передачі автомобіля від 27 жовтня 2015 року, відомістю про сплату орендних платежів), проте його майнові інтереси (зокрема, стягнення заборгованості з орендної плати, штрафних санкцій, пені, відшкодування матеріальної шкоди, упущеної вигоди) були проігноровані судом.
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Відповідач ОСОБА_2 направив до апеляційного суду пояснення, в яких зазначив, 
                                                               
що підписав з позивачем договір оренди автомобіля, однак автомобіль отримав не у робочому стані, був вимушений його ремонтувати за власний рахунок, витративши значну суму коштів, але на вимогу позивача сплачував щотижневі орендні платежі. У подальшому йому запропонували роботу в іншому місті, тому він відвіз автомобіль у гаражі, де його забирав, та залишив ключі від автомобіля охоронцю. 
Відповідач стверджує, що витратив на ремонт автомобіля суму значно більшу, ніж всі орендні платежі, що автомобіль був ним залишений у робочому стані, а магнітола була в автомобілі, коли він його залишав охоронцю, та вважає, що позивач намагається заробляти гроші, ошукуючи людей та здаючи в оренду пошкодженні автомобілі.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Марченка В.О., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_2 , який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 27 жовтня 2015 року між ФОП ОСОБА_1 , як орендодавцем, та ОСОБА_2 , як орендарем,  був укладений договір №27/10/15 оренди автомобіля.
Відповідно до п.1.1. вказаного договору орендодавець надає, а орендар приймає в платне користування легковий автомобіль марки «Chevrolet Lacetti NA19B», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_2 , колір синій, тип легковий седан, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 3 липня 2008 року.
Згідно п.1.2. автомобіль надається строком на 36 місяців за ціною оренди 105  доларів США 00 центів в гривневому еквіваленті за курсом НБУ (Національного Банку України) на день здійснення оплати - на тиждень та 5 475 доларів США 00 центів в гривневому еквіваленті - на рік.
Пунктом 1.3. договору визначено, що загальна орендна вартість автомобіля за 36 місяців складає 16 440 доларів США 00 центів.
Пунктом 1.4. договору сторони погодили, що розрахунок здійснюється орендарем відповідно до офіційного курсу долара США до гривні за даними НБУ (Національного банку України) на день сплати щотижневого платежу (кожного вівторка до 12год).
Пунктом 2.1. договору сторони визначили, що строк користування 36 місяців встановлюється з дати підписання даного договору до 27 жовтня 2018 року (включно).
Згідно акту прийому-передачі легкового автомобіля від 27 жовтня 2015 року ФОП ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав автомобіль у відмінному стані без пошкоджень 27 жовтня 2015 року.
Разом з автомобілем було отримано: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ; ключ від автомобіля + сигналізація «Шериф»; магнітола «Піонер»; запасне колесо та балонний ключ.
Пунктом 10.2. договору передбачено, що орендар приймає на себе зобов`язання на протязі 5 днів після підписання договору подати документи для його нотаріального посвідчення. Зобов`язання щодо підготовки всіх необхідних документів та оплати за нотаріальне посвідчення договору покладаються на орендаря.
Пункт 10.3. договору передбачає, що у випадку, якщо орендар не виконав зобов`язання щодо нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля протягом 5 днів з моменту підписання договору та навмисно ухиляється від нотаріального посвідчення, у орендодавця виникає право звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Як визнав позивач та не заперечував відповідач, орендні платежі відповідачем сплачувалися з 27 жовтня 2015 року по 17 листопада 2015 року.
19 листопада 2015 року автомобіль був залишений у м. Києві, вул. Світла, 6-б та  повернутий позивачу.
                                                             
1 листопада 2015 року ФОП ОСОБА_1 направив на адресу відповідача повідомлення з вимогою нотаріального посвідчення, у якій зазначено про необхідність з`явитися не пізніше наступного дня після отримання даного листа до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шкоди О.М. для нотаріального посвідчення договору.
Лист отриманий ОСОБА_2 5 листопада 2015 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору оренди автомобіля дійсним, стягнення заборгованості з орендних платежів та упущеної вигоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів наявності у нього права на укладення договору оренди автомобіля, враховуючи, що автомобіль належить на праві власності ОСОБА_4 , що договір оренди автомобіля є нікчемним, так як не посвідчений нотаріально і позивачем не надано належних доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору.
Також суд першої інстанції зазначив, що укладаючи договір про наміри з ОСОБА_3 , позивач був обізнаний про передачу автомобіля в оренду відповідачу строком на 36 місяців з правом викупу, а відтак автомобіль не міг бути переданий в оренду іншій особі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування збитків, завданих пошкодженням автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що звіт про оцінку вартості збитку не містить інформації причин пошкодження автомобіля, позивачем не надано доказів правомірності володіння автомобілем і що пошкодження автомобілю були завданні у період володіння позивачем автомобілем, а також не надано доказів передачі відповідачу магнітоли «Піонер», вартістю 3 700грн.
 Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до вимог статті 759 ЦК України, яка є нормою, що регулює загальні положення найму, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17.
Крім того, згідно вимог частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першої статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є 
                                                                                      
обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь-якого іншого договору, є відповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина третя статті 209, частина перша статті 203 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення, не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Під час апеляційного розгляду відповідач ОСОБА_2 не заперечував укладення договору оренди, отримання автомобіля та сплату орендних платежів до 17 листопада 2015 року, однак зазначив, що саме позивач не бажав нотаріально посвідчувати договір оренди автомобіля при його укладенні, посилаючись на те, що це не є необхідним. 
Також відповідач стверджував, що не отримував від позивача повідомлення про нотаріальне посвідчення договору.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що 27 жовтня 2015 року між сторонами був укладений договір оренди транспортного засобу та частково виконані його умови, зокрема, відповідач отримав автомобіль та сплатив платежі на користь позивача за користування автомобілем у період з 27 жовтня 2015 року по 17 листопада 2015 року.
Разом з цим, беззаперечних доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення укладеного договору оренди автомобіля позивачем суду надано не було.
З наданих суду документів вбачається, що 3 листопада 2015 року на адресу ОСОБА_2 позивачем був направлений рекомендований лист, який отриманий відповідачем 5 листопада 2015 року. Однак, доказів, що у листі було повідомлення з вимогою про нотаріальне посвідчення договору, надано суду не було.
Також суду надане повідомлення з вимогою нотаріального посвідчення, направлене на адресу відповідача 24 листопада 2015 року, хоча автомобіль позивачу був повернений 19 листопада 2015 року.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач є підприємцем, діяльність якого полягає у наданні транспортних засобів у оренду фізичним особам, а відтак саме 
                                                             
позивач повинен забезпечувати нотаріальне посвідчення договору оренди автомобіля під час його підписання.
Доводи апеляційної скарги, що пунктом 10.2. договору оренди автомобіля від 27 жовтня 2015 року обов`язок на протязі п`яти днів після підписання договору подати документи для його нотаріального посвідчення покладається на орендаря, колегія суддів вважає безпідставними, так як вказаний пункт договору не визначає ні конкретної дати, часу та місця нотаріального посвідчення договору. При цьому, орендар одноособово не може посвідчити договір нотаріально, так як для цього присутність орендодавця є необхідною.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про ненадання позивачем доказів безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.
Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Позивач не заперечував, що відповідачем автомобіль йому був повернутий.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання дійсним договору оренди автомобіля, стягнення заборгованості за прокат автомобіля та пені згідно п. 8.4. договору.
З приводу позовних вимог про відшкодування збитків, завданих позивачу у результаті пошкодження автомобіля, та упущеної вигоди, апеляційний суд зазначає про наступне.
Згідно частин 1 та 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
            Частинами 1 та 2 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
            Згідно звіту № 11/12/15 про оцінку вартості збитку, нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу, складеного 2 грудня 2015 року оцінювачем ОСОБА_5 , вартість матеріального збитку, нанесеного власнику пошкодженого транспортного засобу «Chevrolet Lacetti NA19B», державний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , становить 44 831грн 33коп., з врахуванням ПДВ.
Доводи відповідача, що автомобіль був йому переданий у пошкодженому стані і він здійснював його ремонт та повернув у робочому стані, належними доказами не підтверджені.
У акті прийому-передачі автомобіля від 27 жовтня 2015 року ОСОБА_2 зазначив,
                                                                
що отримав автомобіль у відмінному стані без пошкоджень. Крім того, ОСОБА_2 власноручно написана розписка про отримання автомобіля у хорошому стані, без пошкоджень і що він обізнаний про стан автомобіля. При повернені автомобіля акт прийому-передачі складений не був. 
За таких обставин, відповідачем під час судового розгляду не було спростовано, що автомобіль був пошкоджений не з його вини. Також відповідач не оспорював наданий позивачем звіт про оцінку вартості збитку, завданого пошкодженням колісного транспортного засобу.
            Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 06 червня 2018 року у справі № 597/1070/15-ц зазначено, що «пунктом 1 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом.
Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.
Враховуючи те, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначено, що «факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну.
За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб».
З наданих суду першої інстанції документів вбачається, що позивач мав оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Chevrolet Lacetti NA19B», державний номер НОМЕР_1 , серії НОМЕР_3 , а відтак правомірно володів вказаним легковим автомобілем.
Отже, позивачу належить право на відшкодування завданої пошкодженням автомобіля майнової шкоди.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував правових висновків Верховного Суду та прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу збитків, завданих пошкодженням автомобіля, у сумі 44 831грн 33коп. 
Також позивачу підлягає відшкодуванню оплата вартості проведення оцінки у сумі
                                                        
 700грн, яка підтверджена відповідним товарним чеком.
Разом з цим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача вартості втраченої магнітоли «Піонер» у сумі 840грн, задоволенню не підлягають, оскільки належних та достовірних доказів вартості магнітоли, яка була передана у користування відповідача, позивачем суду не надано. Роздруківка вартості магнітоли з Інтернету не є належним та достовірним доказом вартості автомагнітоли, яка була передана у користування відповідача.
            Як визнав позивач у позовній заяві, 19 листопада 2015 року автомобіль був повернутий у пошкодженому стані.
            Разом з цим, будучиобізнаним про пошкодження автомобіля та необхідність його ремонту, 22 листопада 2015 року позивач уклав договір про наміри з ОСОБА_3 , предметом якого була передача в оренду легкового автомобіля марки «Chevrolet Lacetti NA19B», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_2 , колір синій, тип легковий седан, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 3 липня 2008 року.
При цьому, звертає на себе увагу та обставина, що на час укладення договору про наміри, позивач також був обізнаний про втрату ОСОБА_2 свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
У статті 13 ЦК України зазначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Виходячи з вищевикладеного, дії ФОП ОСОБА_1 стосовно укладання договору про наміри з ОСОБА_3 з метою підтвердження позовних вимог про стягнення упущеної вигоди, є недобросовісними.
Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач просить стягнути з відповідача упущену вигоду за період з 27 жовтня 2015 року по 17 листопада 2015 року. Однак, саме у зазначений період автомобіль перебував у користуванні ОСОБА_2 і останній сплатив орендні платежі за цей період, про що зазначив позивач у позовній заяві.
Доводи апеляційної скарги про неврахуванням судом правових висновків Верховного Суду у справі № 456/2946/17, є безпідставними, так як обставини даної справи і справи, яка була предметом розгляду Верховного Суду не є подібними.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, не врахував правових позицій Верховного Суду, тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.
В іншій частині рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей 
                                                                       
суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у сумі 448грн 31коп. і за подання апеляційної скарги у сумі 672грн 47коп., а також витрати, понесені на складання звіту - 700грн, всього 1 820грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК  України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.
            Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 червня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , який проживає у АДРЕСА_1 , на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , який проживає у АДРЕСА_2 , у відшкодування шкоди 44 831грн 33коп. та судові витрати у сумі 1 820грн 78коп., а всього 46 652грн 11коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 11 травня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт

Судді                                                                         Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк