Постанова
   Іменем   України
 
Єдиний унікальний номер справи 754/10376/22	 	
Номер провадження 22-ц/824/6853/2023	
Головуючий у суді першої інстанції Н. Д. Буша	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач        	
05 травня 2023 року                                                                                                       місто Київ
                            Номер справи 754/10376/22
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
сторони
 
позивач                    ОСОБА_1 
відповідач               ОСОБА_2 
 
розглянув у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Буши Н. Д., в приміщенні Деснянського районного суду м. Києва
 
у с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 2006 року. Від шлюбу у сторін народилась дитина - дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року у справі №754/12950/20 шлюб було розірвано,  було визначено місце проживання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .Позивач зазначила, що вона разом з дочкою зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на день звернення до суду із позовом вона разом із дочкою проживає на території Австрії, куди змушена була виїхати через війну в Україні. Вказала, що дитина знаходиться на утриманні матері, відповідач належним чином матеріально не допомагає, ухиляється від обов`язку щодо участі в утриманні дитини. Позивач одна не може забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного розвитку дитини, тому вважає, що батько, який є здоровим і працездатним, повинен розділяти з нею обов`язок по утриманню дитини. Зазначила, що відповідач інших утриманців немає, отримує дохід, має транспортний засіб, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому може сплачувати аліменти. У зв`язку із зазначеним просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дочки в розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до повноліття дитини.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання позову до суду з 09.11.2022 і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року внесено виправлення в рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №754/10376/22, виключено з мотивувальної частини рішення наступний текст: «У визначений судом строк відповідачем не подано відзив на позовну заяву та не повідомлено про причини не вчинення ним своєчасно такої процесуальної дії.» та «Так, відповідач будучи належним чином повідомленим про відкриття спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, відзиву на позов, своїх заперечень чи пояснень з приводу заявлених позовних вимог не подав. Будь-яких доказів на спростування заявленого позивачем розміру аліментів, також не подав і судом таких не здобуто.», зазначено замість виключеного на першій сторінці в шостому абзаці описової частини рішення: «Так, у визначений судом строк 27.12.2022 відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого він не заперечує щодо стягнення з нього аліментів в частці від його заробітку, але зважаючи, що у нього на утриманні знаходиться батько ОСОБА_4 , 1954 року народження, який є пенсіонером та потребує сторонньої матеріальної допомоги, просить стягувати з нього аліменти в розмірі 1/8 частини від усіх видів його доходу щомісячно.» та зазначено на першій сторінці в сьомому абзаці описової частини рішення: «Стороною позивача 29.12.2022 надіслано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що дочка сторін навчається в платній школі Центр Освіти Оптима з щомісячною вартістю навчання у 1 900,00 грн, яка сплачується позивачем одноособово. Позивач зазначила, що відповідач є працездатним, у власності має автомобіль марки «Opel Vivaro», 2005 року випуску, отриманий внаслідок розподілу майна подружжя. Крім того, позивач зазначила, що відповідач не є єдиною дитиною у свого батька. Батько відповідача має ще сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та останні зареєстровані за місцем реєстрації батька. Також відповідач не підтвердив факт перебування батька на його утриманні та не надав інформацію щодо своїх офіційних видатків, які б включали витрати на утримання непрацездатного батька. Відповідачем також не надано інформації щодо свого середньомісячного доходу, тому неможливо оцінити чи буде ця частина необхідною та достатньою для забезпечення гармонійного розвитку дитини та чи не буде вона меншою за гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.»
Не погодившись з рішенням суду в частині розміру стягнутих аліментів ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду змінити в частині визначеного судом розміру аліментів та стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь позивача на утримання дочки ОСОБА_6 у розмірі 1/8 частини від усіх видів доходу (заробітку) відповідача.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання їхньої малолітньої дитини, суд першої інстанції не перевірив майновий стан сторін та не з`ясував фактичних обставин справи. При цьому відповідач вказав, що не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дочки в частці від його заробітку (доходу), проте суд не врахував, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження можливості сплати відповідачем аліментів у розмірі, заявленому позивачем. Вважає, що під час розгляду справи судом не було встановлено чи отримує відповідач дохід та його матеріальне становище, не перевірено наявність у відповідача інших утриманців. Звернув увагу, що у нього на утриманні перебуває його батько - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є пенсіонером, отримує пенсію та потребує сторонньої допомоги. Відповідач вказав, що ним сумлінно виконується обов`язок по утриманню його батька. Ураховуючи зазначене, майновий стан відповідача, факт наявності на утриманні непрацездатного батька, недоведеність спроможності відповідача сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі, вважає, що стягненню підлягають аліменти у розмірі 1/8 частини від усіх видів доходу (заробітку) відповідача щомісячно та до досягнення дитиною повноліття. Звернув увагу суду на те, що суд першої інстанції не здійснив дослідження всіх обставини справи, не проаналізував наявні докази відповідача на підтвердження його позиції, а просто виправив описку в рішенні, не надав при цьому жодної оцінки таким доказам, жодної оцінки доводам та аргументам скаржника.
Ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року про внесення виправлення в рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16.01.2023 у справі №754/10376/22 ОСОБА_2 в апеляційному порядку не оскаржується, а тому її законність та обґрунтованість судом апеляційної інстанції не перевіряється.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 заперечує проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін як законне та обґрунтоване. Вказала, що оспорюючи розмір стягнутих судом аліментів, відповідач не вказав та не обґрунтував, яким чином стягнення аліментів у розмірі частини від  заробітку вплине на його матеріальне становище. Він не надав жодних доказів суду першої інстанції щодо розміру отримуваної ним заробітної плати, розміру щомісячних витрат на утримання батька. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідний розмір утримання не фігурує в переліку обставин, які повинні ураховуватися судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Зазначаючи про перебування у відповідача на утриманні непрацездатного батька останній не вказав, що він  не є  єдиною дитиною у свого батька, а має ще брата ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сестру ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зареєстровані за місцем реєстрації батька відповідача та які також мають допомагати батькові, якщо він потребує такої допомоги. ОСОБА_1 повідомила суду про те, що також має на утриманні непрацездатних батьків: батька ОСОБА_7 , який є пенсіонером та інвалідом ІІІ групи та матір ОСОБА_8 , яка є пенсіонеркою.
У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Суд перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позивачем вимог, оскільки відповідачем не було спростовано належними та допустимими доказами можливість сплати аліментів у заявленому позивачем розмірі - частини з усіх його видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є законними та обґрунтованими, повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 2006 року по 13 квітня 2021 року.
Від шлюбу у сторін народилася дитина - дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, серія НОМЕР_1 .
Згідно свідоцтва про народження батьком дитини є ОСОБА_2 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .
Позивач зазначає, що ОСОБА_6 проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, участі в її вихованні та утриманні не бере.
Так, частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно ч. 1 ст. 18 «Конвенції про права дитини» держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (ст. 51 Конституції України) та яке знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 СК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, задовольняючи вимогу позивача про стягнення на її користь з відповідача аліменти на утримання їх спільної дочки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення аліментів.
Рішення  Деснянського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року в частині наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дочки відповідачем визнається та не оскаржується, а тому законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині апеляційним судом не перевіряється.
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання дочки, суд першої інстанції оцінив докази, надані позивачем, та дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на її користь аліментів на дочку ОСОБА_6 у розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня пред`явлення позову до суду та до повноліття дитини.
Відповідач не погоджується із визначеним судом розміром стягнутих аліментів, посилаючись на наявність у нього на утриманні непрацездатної особи (батька - пенсіонера).
Так, частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України).
Пунктами 17 та 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Стаття 52 Конституції України передбачає, що діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.
Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. 
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини відповідно до ч. 1 ст. 12 вказаного Закону.
Виходячи з аналізу наведених норм права та з врахуванням положень ст. 182 СК України, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів врахував усі обставини справи, що мають значення для цієї справи та з метою дотримання принципу рівності матеріального забезпечення дитини сторін, з врахуванням обов`язку батьків з утримання дитини, обґрунтовано визначив розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, на думку колегії суддів, визначення частки матеріального забезпечення у розмірі частини від заробітку (доходу) відповідача забезпечить право дитини на гідний рівень життя.
Установивши, що дочка проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, при цьому добровільної згоди між батьками щодо участі батька в утриманні дочки досягнуто не було, суд першої інстанції, відповідно до положень ст. 180 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітньої дочки аліментів у розмірі частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.11.2022 та до повноліття дочки. 
Ураховуючи, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів на утримання дитини в розмірі частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку відповідає потребам дитини відповідного віку і стану здоров`я, що узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 182 СК України.
Крім цього є доведеним та не заперечується відповідачем, що на сьогоднішній день дитина перебуває в Австрії разом з матір`ю, де навчається у школі - ТОВ «Центр Освіти «Оптима», вартість навчання складає 1 900,00 грн на місяць, що підтверджується Договором про надання освітніх послуг №100822081801 від 18.08.2022 та квитанцією про сплату за навчання (а.с. 53, 56-57). Витрати на навчання дитини сплачує позивач одноособово.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які б унеможливлювали сплату відповідачем аліментів у визначеному судом розмірі - 1/4 частини від заробітку щомісячно, останній, у передбаченому статтями 12, 81 ЦПК України порядку, не надав. Таких доказів матеріали справи не містять.
Доводи щодо призначення розміру аліментів в частині 1/8 від усіх видів доходу (заробітку) відповідача є необґрунтованими, оскільки не підтверджені будь - якими доказами. Відповідачем не надано інформації щодо його середньомісячного доходу, майнового стану, наявності на утриманні інших осіб, тому неможливо оцінити чи буде ця частина необхідною та достатньою для забезпечення гармонійного розвитку дитини та чи не буде вона меншою за гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Твердження відповідача на те, що законодавством визначено як обов`язковий розмір аліментів лише 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не передбачено визначення розміру аліментів у дробовому виразі, не заслуговує на увагу, оскільки такі твердження ґрунтуються на невірному тлумаченні відповідачем норм матеріального права, тоді як ч. 3 ст. 181 та ст. 183 СК України передбачено визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, що визначається судом у позовному провадженні, а у наказовому провадженні - частка вже визначена законом (ч. 5 ст. 183 СК України).
Доводи апеляційної скарги щодо перебування на утриманні відповідача непрацездатного батька є необґрунтованими, оскільки доказів, які б свідчили, що батько, який є пенсіонером за віком та має самостійне джерело доходу у вигляді пенсії, проживає разом з відповідачем та саме відповідач несе витрати по його утриманню, а також доказів відсутності у батька власного доходу, матеріали справи не містять. Також відповідачем не надано яких-небудь інших доказів які б підтвердили наявності у нього на утриманні інших осіб. Зокрема ним не спростовано твердження позивача щодо наявності у батька відповідача інших дітей, які проживають разом з ним. При цьому твердження відповідача про необхідність утримувати непрацездатного батька не виключає його обов`язку щодо забезпечення належного утримання своєї дочки, яка цього потребує, тоді як жодних даних щодо розміру суми витрат, які щомісячно несе відповідач на утримання батька в матеріалах справи відсутні.
Відповідачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог щодо того, яким чином стягнення аліментів у розмірі частини від заробітку вплине на його матеріальне становище, та не надано жодних доказів суду щодо розміру отримуваної ним заробітної плати чи іншого доходу (заробітку), розміру щомісячних витрат на утримання батька (понесення яких взагалі не доведено відповідачем).
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність перебування на утриманні у відповідача непрацездатних осіб.
Докази, які б підтверджували факт того, що відповідач є непрацездатною особою за станом здоров`я, що унеможливлює сплату ним аліментів у визначеному судом розмірі, в матеріалах справи відсутні. Надані відповідачем довідки про стан здоров`я жодним чином не підтверджують розміру матеріальних витрат, які він здійснює на лікування.
Суд зауважує, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання відсутній в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Позивач не повинна доводити спроможність відповідача виконувати його обов`язок утримувати власну дитину. При цьому суд вірно врахував майновий стан відповідача, який має у власності рухоме майно.
Оцінюючи інтереси сторін з точки зору забезпечення їх справедливого балансу, колегія суддів визнає, що міркування дотримання мінімальних інтересів дитини на отримання гарантованого законом забезпечення переважають над інтересами відповідача, та не можуть слугувати підставою для ухилення його від виконання обов`язку забезпечувати дитині необхідний рівень життя для її фізичного, розумового та духовного розвитку.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у зміні визначеного судом розміру аліментів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду щодо обґрунтованості 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо судового спору.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких взяв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у заявленому нею розмірі.
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав вірну оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції в частині його перегляду є законним та обґрунтованим. 
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення. 
Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення. 
 
Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повна постанова складена 05 травня 2023 року.
 
Судді
                                                                                           Л. Д.  Поливач
 
                                                                                           А. М.  Стрижеус
 
                                                                                           О. І.  Шкоріна