ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/3234/23	Головуючий у 1-й інстанції Кунець Н.Р. 	
Провадження № 22-ц/817/400/23 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 331500000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючого - Гірський Б.О. 
Суддів -  Бершадська Г. В., Костів О. З., 
за участю секретаря - Панькевич Т.І. 
Корнієнка Д.Б. та представників учасників справи 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/3234/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2023 року, ухваленого суддею Кунець Н.Р., повний текст якого складено 02 березня 2023 року, в справі за заявою ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , заінтересовані особи ОСОБА_3 , Управління сім`ї молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про видачу обмежувального припису, -
ВСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 .
Заява мотивована тим, що він та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 є співмешканцем його колишньої дружини ОСОБА_4 та являється сторонньою особою ОСОБА_5 . 
Вказує, що 04.01.2023 року в АДРЕСА_1 (приміщення поліції) ОСОБА_3 завдав його сину ОСОБА_5 тілесні ушкодження та вчинив над ним психологічне і фізичне насильство.         Зокрема, ОСОБА_6 , під час виконання судового рішення, яким вирішено спір щодо визначення місця проживання дитини, не будучи учасником виконавчого провадження, силою відірвав ОСОБА_7 від крісла, на якому він сидів в приміщенні відділку поліції, відмовляючись йти з матір`ю - ОСОБА_8 та ним, як її співмешканцем, та проти його волі виніс з приміщення, чим вчинив відносно його малолітнього сина, в інтересах якого він діє, домашнє насильство. 
Зазначає, що дитина не відвідує школу та відсутня за визначеним рішенням суду місцем проживання - АДРЕСА_2 .
З цього приводу він неодноразово звертався до правоохоронних органів, проте безрезультатно.
Також вказує, що 06.01.2023 року він приїхав за вказаною адресою щоб побачити сина, однак йому відкрив двері ОСОБА_6 та завдав фізичних ушкоджень, чим вчинив відносно нього домашнє насильство.
Крім того зазначає, що ОСОБА_6 погрожує йому та його сім`ї.
Вважає, що ризики повторного вчинення насильства щодо нього та його малолітнього сина ОСОБА_7 дуже високі, тому просив суд встановити обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 шляхом встановлення наступних заходів тимчасового обмеження його прав: заборони наближатися на відстань ближче ніж 200 метрів до ОСОБА_2 - строком на 6 місяців; заборони наближатися на відстань ближче ніж 200 метрів до ОСОБА_1 - строком на 6 місяців; заборони наближатися на відстань ближче ніж 200 метрів до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , де має проживати ОСОБА_2 з біологічною мамою, ОСОБА_4 - строком на 6 місяців; заборони наближатися на відстань ближче ніж 200 метрів до будинку, де проживають батьки ОСОБА_4 : ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а саме за адресою: АДРЕСА_3 та де може знаходитись ОСОБА_2 ; заборони спілкування з ОСОБА_2 строком на 6 місяців; заборони спілкування з ОСОБА_1 , строком на 6 місяців.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його заяву про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 задовольнити, посилаючись на його необґрунтованість, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та те, що рішення винесено без врахування найкращих інтересів дитини.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що він надав суду відеозапис, з якого вбачається здійснення ОСОБА_3 фізичного та психологічного насильства щодо малолітнього ОСОБА_2 , а саме те, що він проти волі дитини, силою відірвав дитину від крісла, на якому вона сиділа в приміщенні відділу поліції.
Оскільки кривдник силою відібрав ОСОБА_7 , то існують підстави для хвилювання за життя дитини, враховуючи те, що тепер дитина змушена перебувати з ОСОБА_3 в закритому приміщенні, так як останній є співмешканцем його матері - ОСОБА_4 і відповідно вітчимом для малолітнього.
Крім того, ОСОБА_3 завдав ОСОБА_1 фізичних ушкоджень та погрожує йому та його сім`ї, що підтверджується скріншотом переписки.
Вказує, що ризики повторного вчинення насильства щодо нього та його сина ОСОБА_7 дуже високі, оскільки на відео відображена поведінка ОСОБА_3 в приміщенні відділу поліції, в присутності працівників поліції, адвокатів та сторонніх осіб, тому важко уявити як відноситься він до дитини за відсутності цих осіб. 
Зазначає, що сина переховують, ізолювали від суспільства, він не відвідує школу.
Звертає увагу на те, що примусове виконання рішення про відібрання дитини здійснюється органами державної виконавчої служби в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".
ОСОБА_3 не наділений жодними процесуальними правами та не є особою, на користь якої прийнято рішення про відібрання дитини, тому всупереч законодавству, використовуючи свою психологічну та фізичну перевагу над дитиною, завдав їй тілесні ушкодження і вчинив над нею психологічне та фізичне насильство.
Вважає помилковими висновки суду про те, що ОСОБА_3 не входить до переліку осіб, на яких поширюється дія ЗУ "Про запобігання та протидію домашньому насильству", оскільки згідно ч.ч.2,3 ст.3 вказаного Закону законодавство про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється, зокрема на таких осіб: вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); а також інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що твердження апелянта про ніби то вчинення ним психологічного та фізичного насильства над ОСОБА_11 спростовуються поданими ОСОБА_1 доказами, а саме актами обстеження місця проживання ОСОБА_7 та актами бесіди соціальних працівників із хлопчиком.
Зазначає щодо події, які відбувались 4 січня 2023 року, то вони є наслідком неналежного виконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків, адже йому достеменно було відомо про рішення суду щодо встановлення місця проживання дитини з мамою та про судове рішення про негайне відібрання дитини. У нього було достатньо часу з травня 2022 року щоб підготувати дитину до того, що вона буде проживати з мамою.
Крім того, звертає увагу на той факт, що фізичне насильство це навмисне завдавання фізичної шкоди іншій людині. Ознаками фізичного насильства є побої, стусани, ляпаси, якщо їх завдають людині навмисно. Жодних належних і допустимих доказів вчинення фізичного насильства ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_2 заявником не надано.
Що стосується вчинення фізичного насильства відносно ОСОБА_1 , то зазначає, що стаття 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» містить чіткий перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству. ОСОБА_3 не входить до переліку таких осіб, так як не проживає з заявником, не пов`язаний з ним спільним побутом та не має взаємних прав і обов`язків, не є по відношенню до нього ні вітчимом, ні пасинком.
Такий висновок узгоджується з позицією Верхового суду викладеною у постанові від 11.02.2021 у справі № 335/5477/20.
Зазначає, що застосування до нього заходів тимчасового обмеження його прав є порушенням ст.8 Декларації прав людини, адже порушить зв`язки між чоловіком ( ОСОБА_3 ) і жінкою ( ОСОБА_4 ), які проживають разом, ведуть спільне господарство та мають спільну малолітню дитину, а також ускладнить спілкування між рідними братами ( ОСОБА_2 та ОСОБА_12 ), дідусем, бабусею ( ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ) та онуком ( ОСОБА_2 ).
Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Сампара Н.М. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.
       Представник заінтересованої особи ОСОБА_3 - адвокат Степанова О.В. апеляційну скаргу не визнала, посилаючись на її необґрунтованість та просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.
       Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2 ст.367 ЦПК України).
       Судом першої інстанції встановлено, що батьками малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , шлюб між якими розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.11.2017 року.
       Після розірвання шлюбу між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина. 
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.11.2020 року позов ОСОБА_4 задоволено та визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 . 
       У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення з ним місця проживання малолітнього сина відмовлено.
       Постановою Тернопільського апеляційного суду від 05.04.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.11.2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволені позовних вимог. 
       Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено та визначено місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 .
       Постановою Верховного Суду від 15.09.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4 та касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. 
       Постанову Тернопільського апеляційного суду від 05.04.2021 року та ухвалу цього ж суду від 21.01.2021 року скасовано. Передано справу № 607/10896/19 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Постановою Тернопільського апеляційного суду від 10.01.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.11.2020 року залишено без змін.
       Постановою Верховного Суду від 12.05.2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.11.2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10.01.2022 року залишено без змін. Поновлено дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.11.2020 року. 
       26.04.2022 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області прийнято рішення про примусове відібрання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в батька ОСОБА_1 .
       Примусове виконання судового рішення про відібрання дитини відбулося 04.01.2023 року. 
       Крім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно заяв від 23.01.2023 року адресованих начальнику Тернопільського міського відділу поліції, ОСОБА_1 просив встановити чому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відвідує школу з 16.01.2023 року по 23.01.2023 року, невідоме його місцеперебування, оскільки 04.01.2023 йому було нанесено тілесні ушкодження та здійснено психологічне насильство його біологічною матір`ю ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 . Просив притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_13 , який 04.01.2023 року здійснив фізичне та психологічне насильство щодо його сина ОСОБА_2 . 
       Відповідно до заяв від 18.01.2023 року та 08.02.2023 року, поданих начальнику Тернопільського міського відділу поліції, ОСОБА_1 просив притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , які 04.01.2023 року вчинили насильство щодо його сина ОСОБА_2 , а саме завдали йому фізичну біль, нанесли тілесні ушкодження, здійснили психологічне насильство. Також вказав, що не може знайти сина ні за місцем проживання, ні в родичів та вимагав оголосити ОСОБА_2 в розшук, оскільки він вважає, що йому загрожує небезпека, так як ОСОБА_4 схильна до суїциду (а.с.6,7). 
       Із заяви від 09.01.2023 року, поданої начальнику Тернопільського міського відділу поліції, вбачається, що ОСОБА_1 просив провести негайну перевірку за адресою АДРЕСА_2 , оскільки там має проживати ОСОБА_2 , проте коли він був за цією адресою на нього в присутності маленької дитини здійснив напад ОСОБА_14 , чим наніс психологічну травму з його слів його ж дитині (а.с.8).
       Як слідує з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №12023216040000025, 06.01.2023 року внесено відомості за ч. 1 ст. 125 КК України, за заявою потеплілої особи ОСОБА_1 .         З короткого викладу обставин вбачається, що 06.01.2023 року близько 14 год. 30 хв. невідома особа, перебуваючи на сходовій клітці під`їзду по АДРЕСА_5 в ході словесного конфлікту, спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_1 .
       Згідно консультаційного висновку спеціаліста №150 від 06.01.2023 р., проведено огляд ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за самозверненням, за результатом якого постановлено діагноз - забій, гематома правого та лівого плеча. 
       Згідно заяви від 11.01.2023 року, поданої Управлінню сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, ОСОБА_1 повідомив, що з 05.01.2023 року шукає свого сина ОСОБА_2 , 2014 року народження, який повинен проживати за рішенням суду за адресою АДРЕСА_2 . З цього часу він постійно перебуває за вказаною адресою. 06.01.2023 року в присутності маленької дитини за цією адресою йому були нанесенні тілесні ушкодження. Оскільки дитина стала свідком насильства то сильно плакала. Також вказав, що дитина не виходить на свіже повітря та не відвідує садочок. Відтак просив, перевірити стан фізичного та психологічного здоров`я хлопчика. 
       Відповідно до акту бесіди від 18.01.2023 р. проведеної фахівцем соціальної роботи КЗ ТМЦСС ТМР ОСОБА_15 із ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_2 , неповнолітнього опитано стосовно взаємодії із молодшим братом - на що він відповів, що конфлікти відсутні, за молодшою дитиною доглядає мати та батько. Неповнолітнього опитано стосовно харчування , на що він відповів, що йому не готують того, що він не любить (каші, яєшню), мама часто готує те, що він любить (відбивні, макарони). Неповнолітнього опитано стосовно спілкування та зустрічей з батьком на, що він повідомив, що мама сказала, що коли вирішиться все у судах вони домовляться з татом про тривалість зустрічей, вони будуть зустрічатися; також сказав, що тато часто не відповідає на його дзвінки або повідомлення. Неповнолітнього опитано стосовно взаємодії з чоловіком матері, на що він відповів, що ОСОБА_17 (чоловік матері) добре з ним спілкується, його можна попросити про допомогу, не кричить та не карає (мама теж). Висновки: дитина адаптувалась до умов проживання; дитина має безперешкодний доступ до засобів зв`язку; дитина задоволена стосунками з мамою та з її чоловіком; дитина задоволена організованим для неї простором та наявними побутовими умовами. Бесіда проведена з дозволу матері неповнолітнього ОСОБА_4 , без її присутності при розмові. 
       Згідно листів Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради №56/24 від 16.01.2023 р., №89/24 від 25.01.2023 р., №90/24 від 25.01.2023 р., 108/24 від 26.01.2023 р., 04.01.2023 року відділом примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень здійснено примусові заходи, з метою виконання рішення суду про відібрання дитини. Дані заходи вживаються в крайньому випадку у разі не виконання боржником рішення суду. Дитину ОСОБА_2 передано матері ОСОБА_4 . Працівниками управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей спільно з поліцією та працівниками служби у справах дітей Байковецької селищної ради неодноразово обстежено умови проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , де він разом з матір`ю ОСОБА_18 перебував на період зимово - різдвяних свят. З малолітнім ОСОБА_7 проведено бесіду про, що складено відповідні акти. Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_4 вона разом з сином ОСОБА_7 з метою безпеки перебуває у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_3 .
       Також відповідно до листа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради №82/24 від 23.01.2023 р., 18.01.2023 року головними спеціалістами служби у справах дітей управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей, фахівцем соціальної роботи КЗ Тернопільського міського центру соціальних служб Тернопільської міської ради, дільничним офіцером поліції Тернопільського РУН ГУНП в Тернопільській області обстежено умови проживання за адресою: АДРЕСА_2 . За даною адресою на час обстеження були присутні ОСОБА_4 - мати дітей, малолітній ОСОБА_16 , 2014 р.н., та малолітній ОСОБА_19 , 2020 р.н., а також ОСОБА_3 - батько малолітнього ОСОБА_20 . З матір`ю дітей проведено бесіду під час, якої з`ясовано, що діти здорові, в достатній кількості забезпечені одягом та взуттям відповідно до віку, наявне харчування для дітей та розвиваючі ігри. Відповідно до акту обстеження умов проживання, стосунки в сім`ї доброзичливі.
       Відповідно до заяви від 16.02.2023 року, поданої начальнику Тернопільського міського відділу поліції, ОСОБА_1 просив притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за фізичне та психологічне насильство щодо його сина ОСОБА_2 , яке мало місце 04.01.2023 року, а також продовжилось і по відношенню до нього 06.01.2023 року.
       Вказані заяви внесені до ЄРДР та проводиться досудове розслідування.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, які виникли у даній справі є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з п.п. 3, 6, 14 та 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.
Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству (ч.3 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно приписів п.п.1, 2 ч.1 ст.26 вказаного Закону право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування.
В ч.2 ст.26 вищезазначеного Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Частиною 3 даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_3 відносно нього та його сина ОСОБА_7 фізичного чи психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати у майбутньому небезпеку для цих осіб, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність конфлікту та особистих неприязних стосунків між сторонами, наявність спору щодо способу та участі батьків у вихованні дитини, тому такий спір не може бути вирішений шляхом застосування заходів обмежувального припису. Крім того, виходив з того, що ОСОБА_3 не входить до переліку осіб, передбаченого статтею 3 Закону №2229-VIII, а тому його конфлікт із ОСОБА_1 не може розглядатися, як домашнє насильство в розумінні цього Закону.
       Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом встановлено фактичні обставини справи та дано їм належну правову оцінку.
       Так, з матеріалів справи та пояснень учасників справи в суді апеляційної інстанції вбачається, що заявник звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису, посилаючись на те, що заінтересована особа вчинила домашнє насильство стосовно нього та його неповнолітнього сина, в інтересах якого він діє, і відповідно є ризики повторного вчинення такого насильства відносно них в майбутньому.
       В обґрунтування вимог посилався на те, 04.01.2023 року мала місце подія, а саме відбулося виконання судового рішення щодо примусового відібрання малолітнього сина ОСОБА_7 в нього, як батька та передачу дитини матері ОСОБА_4 , з якою було визначено судовим рішенням місце проживання сина.
       Дана подія відбувалася в АДРЕСА_1 (приміщення поліції), де ОСОБА_3 завдав його сину ОСОБА_5 тілесні ушкодження та вчинив над ним психологічне і фізичне насильство, зокрема, не будучи учасником виконавчого провадження, силою відірвав ОСОБА_7 від крісла, на якому він сидів в приміщенні відділку поліції, відмовляючись йти з матір`ю - ОСОБА_8 та ним, як її співмешканцем і проти його волі виніс з приміщення.
       Вказані дії ОСОБА_13 , як співмешканця ОСОБА_8 (після розірвання нею шлюбу з ОСОБА_21 ) і відповідно, як вітчима по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_7 , не можуть розглядатися, як домашнє насильство в розумінні Закону №2229-VIII, а саме не можуть трактуватися як випадок домашнього насильства, який тягне ризики настання випадків насильства в майбутньому і, відповідно, в даному випадку щодо ОСОБА_13 не може бути видано обмежувальний припис, передбачений ст. 26 даного Закону. 
       Наявність або відсутність в діях ОСОБА_13 кримінально карних діянь під час виконання судового рішення буде перевірена органами досудового розслідування в межах реалізованого ОСОБА_21 права на звернення до поліції із заявою про вчинення по відношенню до його малолітнього сина ОСОБА_7 кримінального правопорушення. 
       Також, в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_21 посилався на те, що 06.01.2023 року мала місце подія за адресою АДРЕСА_2 , а саме нанесення йому ОСОБА_22 тілесних ушкоджень під час намагання побачитися з сином.
        Встановивши, що ОСОБА_6 , як співмешканець ОСОБА_8 , не входить до переліку осіб, передбаченого статтею 3 Закону №2229-VIII, не проживає спільно з колишнім чоловіком своєї співмешканки ОСОБА_23 , не пов`язаний з ним спільним побутом та не мають взаємних прав та обов`язків, а тому його конфлікт із останнім не може розглядатися, як домашнє насильство в розумінні цього Закону та, відповідно, в даному випадку щодо ОСОБА_13 не може бути видано обмежувальний припис, передбачений ст. 26 даного Закону. 
       Наявність або відсутність в діях ОСОБА_13 кримінально карних діянь під час даного конфлікту буде перевірена органами досудового розслідування в межах реалізованого ОСОБА_21 права на звернення до поліції із заявою про вчинення по відношенню до нього кримінального правопорушення.
       У даному випадку заявником фактично оспорюються дії певних осіб, які мали місце при виконанні судового рішення по примусовому відібранні у нього малолітнього сина та передачу його матері, а також дії матері дитини та її співмешканця про вчинення ними перешкод у спілкуванні з дитиною, що не є підставою для застосування обмежувального припису.
       Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
       Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права; підстави для його скасування в межах вимог, заявлених як у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, у апеляційного суду відсутні.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції віднести на рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2023 року - залишити без змін.
       Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції віднести на рахунок держави.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 16 травня 2023 року.

Головуючий                                                                Гірський Б.О.

Судді:                                                                        Бершадська Г.В.

                                                                               Костів О.З.