УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/3922/19 Головуючий у 1-й інст. Маслак В. П. 
Категорія 36 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді:         Талько О.Б., 
суддів:                         Шевчук А.М., Коломієць О.С.,
за участю секретаря     Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/3922/19 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Кондакової Нелі Володимирівни, треті особи : приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Слюсар Валентин Володимирович, приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна, про визнання недійсними довіреності, договорів купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_4  на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Маслак В.П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . Протягом періоду з 23 лютого 2015 року по 13 грудня 2017 року відбувала покарання в Уманській виправній колонії. Під час відбування покарання її племінник ОСОБА_2 від її імені приватизував вказану квартиру та без її відома продав це житло ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним 1 липня 2016 року. Укладаючи договір купівлі-продажу, ОСОБА_2 діяв за довіреністю, яка посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Кондаковою Н.В. 19 травня 2016 року. Однак, позивачка стверджує, що в цей час перебувала у місцях позбавлення волі та не могла підписати вказану довіреність. Окрім того, вона не мала наміру відчужувати зазначену квартиру. Єдина довіреність, яка була нею підписана та посвідчена начальником Уманської виправної колонії, надавала ОСОБА_2 повноваження на вчинення дій щодо утримання даної квартири, без передачі права власності на це нерухоме майно.
       У подальшому, 10 вересня 2016 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_4 набула у власність зазначену квартиру.
       Таким чином, позивачка вказує, що зазначена квартира вибула з володіння поза її волею. Втративши єдине житло, вона на даний час змушена тимчасово проживати у міському центрі обліку безпритульних осіб.
       Враховуючи вищезазначене, просила визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Кондаковою Н.В. 19 травня 2016 року та зареєстровану в реєстрі за №508, згідно з якою ОСОБА_2 уповноважено бути її представником перед третіми особами.
       Окрім того, просила визнати недійсними договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 1 липня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсарем В.В., а також договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 10 вересня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л.
       Також просила витребувати на свою користь з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_4 передати їй в натурі це нерухоме майно.
       Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 січня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
       Визнано недійсною довіреність від 19 травня 2016 року на представництво інтересів ОСОБА_1 перед третіми особами уповноваженому ОСОБА_2 , яка посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Кондаковою Н.В., та зареєстрована в реєстрі за №508.
       Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 1 липня 2016 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсарем В.В. та зареєстрований в реєстрі за №1497.
       Витребувано з володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
       У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
       Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
       Зокрема, зазначає, що не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи й не була обізнана про те, що у провадженні Корольовського районного суду м. Житомира з 2019 року перебувала вказана справа. Про наявність рішення у цій справі їй стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень.
       В судовому засіданні представник ОСОБА_4 - адвокат Пчелінова М.В., підтримала апеляційну скаргу та пояснила, що суд порушив норми цивільного процесуального законодавства й не повідомив ОСОБА_4 про розгляд даної справи, внаслідок чого остання була позбавлена можливості належним чином скористатися своїми процесуальними правами.
       Звернула увагу на ту обставину, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної квартири, що, у свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. ОСОБА_4 , уклавши договір купівлі-продажу, у встановленому законом порядку набула право власності на цю квартиру й жодним чином не порушила права позивачки, адже не знала й не могла знати про обставини посвідчення довіреності на ім`я ОСОБА_2 та подальшого відчуження ним вказаного житлового приміщення.
       Позивачка та її представник не визнали доводи, викладені в апеляційній скарзі.
       Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
       В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .
       7 листопада 2014 року її засуджено Корольовським районним судом м. Житомира до 4 років позбавлення волі та з 23 лютого 2015 року по 13 грудня 2017 року вона відбувала покарання в Уманській виправній колонії. Вказані обставини підтверджуються довідкою про звільнення ( а.с. 9).
Матеріали справи свідчать, що 16 травня 2016 року на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
       В судовому засіданні досліджувалась копія довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Кондаковою Н.В. 19 травня 2016 року та зареєстрованої в реєстрі за №508, згідно з якою ОСОБА_1 уповноважувала ОСОБА_2 , зокрема, бути її представником перед третіми особами з питань: приватизації на її ім`я квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстрації права власності на приватизоване нерухоме майно у відповідних органах, а після цього — продажу або міни вказаної квартири за ціну/оцінкою та на умовах на розсуд представника; зняття її з реєстраційного обліку з житлової площі за даною адресою; представництво її інтересів як власниці вказаної квартири в організаціях та підприємствах, що надають комунальні послуги, та з інших питань: укладення договорів на надання комунальних та будь-яких інших послуг, в тому числі про внесення змін, доповнень до цих договорів та про розірвання договорів на умовах на розсуд представника; оплати спожитих комунальних послуг та з будь-яких інших питань, які можуть виникнути стосовно права власності на цю квартиру.
       В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_1 на підставі вказаної довіреності, 1 липня 2016 року уклав із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу даної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсарем В.В. 1 липня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за №1497.
       10 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, згідно з яким ОСОБА_4 набула у власність це житлове приміщення. Зазначений договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. 10 вересня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за №5659.
       На запит суду в.о. начальника державної установи « Уманська виправна колонія ( №129)» своїм листом повідомив, що під час відбування покарання в установі засуджену ОСОБА_1 приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Кондакова Н.В. 19 травня 2016 року не відвідувала, про що свідчить записи в картці обліку побачень, видачі посилок (передач) та бандеролей. В журналі тимчасових перепусток для осіб, які відвідують Уманську виправну колонію (№129) також відсутні записи щодо відвідування приватним нотаріусом Кондаковою Н.В. засудженої ОСОБА_1 .
       Також зазначено, що поза межами колонії засуджена ОСОБА_1 не перебувала та не мала можливості відвідати нотаріуса.
       Одночасно повідомлено, що в установу надходила заява від ОСОБА_2 , в якій він просив оформити довіреність за наданим ним зразком для того, щоб бути представником ОСОБА_1 , в тому числі в органах бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. Проте, відповідно до заяви ОСОБА_1 . Від 26 березня 2015 року в установі було оформлено довіреність, якою ОСОБА_2 уповноважений бути представником засудженої ОСОБА_1 лише з метою сплати комунальних послуг, без передачі права власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану в установі 26 березня 2015 року за №16. Також в установі 2 березня 2016 року була зареєстрована заява ОСОБА_1 , в якій вона надає згоду на реєстрацію свого племінника ОСОБА_2 у своїй квартирі АДРЕСА_1 , без права власності на житло за вказаною адресою.
       За змістом частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини ( пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють ( довірителем), безпосередньо третій особі.
Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин ( частина перша статті 245 ЦК України).
Частиною третьою статті 245 ЦК України визначено, що довіреність особи, яка тримається в установі виконання покарань чи слідчому ізоляторі, може бути посвідчена начальником установи виконання покарань чи слідчого ізолятора.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін ( частина четверта статті 202 ЦК України).
Отже, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів – набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину ( виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки ( на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають в силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин – це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним в силу приписів частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення – під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини .
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі ( зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним – не виникли. 
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій ( електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах ( у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди ( частина перша статті 638 ЦК України).
Правочин, який не вчинено ( договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту певному праву чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
При цьому, положення цивільного законодавства щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 стверджувала, що вона 19 травня 2015 року не видавала довіреність та не підписувала її, не уповноважувала ОСОБА_2 на продаж вказаної квартири, перебувала в цей час у місцях позбавлення волі, а тому зазначена довіреність має бути визнана недійсною на підставі частини третьої статті 203 ЦК України.
Належним чином дослідивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 19 травня 2015 року не мала можливості з`явитися до офісу приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Кондакової Н.В. для оформлення від свого імені довіреності, оскільки відбувала покарання у місцях позбавлення волі, й приватний нотаріус не посвідчувала довіреність від імені ОСОБА_1 поза межами приміщення, в якому вона здійснює свою діяльність.
Однак, та обставина, що позивачка не підписувала спірну довіреність та, відповідно, не погоджувала її істотні умови, свідчить про неукладеність оспорюваної позивачкою довіреності, що виключає можливість визнання її недійсною.
ОСОБА_1 не вчиняла дій, спрямованих на виникнення у ОСОБА_2 повноважень на представництво її інтересів перед третіми особами з питань, пов`язаних з відчуженням спірної квартири, й останній не мав повноважень на укладення від її імені договору-купівлі-продажу цього майна. Оскільки довіреність від 19 травня 2015 року, видана на ім`я ОСОБА_2 , на підставі якої останній здійснив відчуження вказаної квартири, є неукладеною, відтак договір купівлі продажу даного нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсарем В.В. 1 липня 2016 року, є також неукладеним, що, у свою чергу, не вимагає визнання цієї угоди недійсною. 
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі №759/1692/18.
Матеріали справи свідчать, що згідно з розпорядженням органу приватизації від 16 травня 2016 року №64238 на ім`я позивачки цього ж дня Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним ( стаття 387 ЦК України).
У частині першій статті 388 ЦК України зазначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, цивільним законодавством України, поряд із реституцією, передбачено такий спосіб захисту порушеного права та інтересу, як віндикація, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника ( титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником ( законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Відтак, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
Власник із дотриманням вимог статей 387 та 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику.
Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_1 не мала намірів відчужувати спірну квартиру та не вчиняла дій, спрямованих на укладення ОСОБА_2 від її імені зазначеного договору купівлі-продажу цього нерухомого майна, довіреність від 19 травня 2016 року на продаж квартири не видавала, оскільки в цей час відбувала покарання в Уманській виправній колонії та не могла бути присутньою у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Кондакової Н.В. ( м. Черкаси, бульвар Шевченка, №218).
Тобто, вказана квартира вибула з володіння ОСОБА_1 поза її волею та у подальшому була відчужена особою, яка не мала права розпоряджатися цим житловим приміщенням без відома позивачки.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог про витребування цієї квартири від останнього набувача.
При цьому, суд враховує інтереси позивачки як власника спірної квартири, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси ОСОБА_1 , яка внаслідок протиправних дій була позбавлена єдиного житла, переважають над інтересами добросовісного набувача, який в силу положень статті 330 ЦК України набуває право власності на майно лише за умови, що це майно не може бути витребуване у нього згідно зі статтею 388 ЦК України. 
Таким чином, суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права при вирішенні позовних вимог про витребування спірної квартири. Проте, розглядаючи справу, суд не дотримався положень цивільного процесуального законодавства щодо належного повідомлення ОСОБА_4 про час та місце проведення судового засідання, що, згідно з вимогами пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухваленого нового рішення,- про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_4  задовольнити частково.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави по 230 грн. 46 коп. судового збору з кожного.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 14 квітня 2023 року.