Номер провадження: 22-ц/813/141/23 
Справа № 520/8903/18
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.04.2023 року                                                                  м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Романюка Валерія Ілліча на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Першого Київського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватного акціонерного товариства «ВФ України», Управління державної служби охорони при Головному Управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Одеській області, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про зняття арешту з нерухомого майна, -

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
13.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Першого Київського відділу ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області, в якій просив суд про зняття арешту з всього нерухомого та невизначеного майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у тому числі, з квартири АДРЕСА_1 , земельних ділянок №1918 та № НОМЕР_2 , площею 0,1000 га, по АДРЕСА_2 , за кадастровим номером: 5123755800:02:006:0297.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилаdся на те, що згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26.04.2018 року за №122103197 вбачається, що на його нерухоме майно неодноразово накладалися арешти, зокрема, 06.06.2006 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою було накладено арешт на квартиру та майно, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , на підставі ухвали судді Київського районного суду м. Одеси Реви С.В. від 05.05.2006 року по справі №2-3080/06; 15.06.2006 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою внесено відомості про арешт квартири АДРЕСА_1 , на підставі постанови Першого ДВС в Київському районі м. Одеси про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА №765396 від 13.06.2006р.; 27.04.2010 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України внесено відомості про арешт земельної ділянки, площею 0,1000га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 5123755800:02:006:0297, на підставі постанови Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АА №648442 від 27.04.2010р.; 19.07.2010 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України внесено відомості про арешт земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 5123755800:02:006:029710, на підставі постанови Першого Київського ВДВС ОМУЮ АА №648695 від 09.07.2010 року; 01.02.2011 року за №10778598 Третя Одеська державна нотаріальна контора внесла відомості про арешт нерухомого та невизначеного майна, яке належить йому - ОСОБА_1 , на підставі ухвали судді Київського районного суду м. Одеси Реви С.В. по справі №1512/2-2304/11 від 25.01.2011 року; 15.04.2011 року за №11077822 Одеською філією державного підприємства «Інформанійний центр» Міністерства юстиції України внесено відомості про арешт нерухомого та невизначеного майна, яке належить йому - ОСОБА_1 , на підставі постанови старшого державного виконавця Стоянова Р.В. 1-го Київського ВДВС ОМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за №25906478 від 15.04.2011 року.
Разом з тим, як вказує позивач, згідно листа Першого Київського відділу ДВС в Одеській області №15/11622 від 10.05.2018 року на виконанні у Першому Київському відділі державної Виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало зведене виконавче провадження, в ході проведення виконавчих дій по якому накладались арешти на його - ОСОБА_1 майно, до складу якого входили наступні виконавчі провадження: виконавче провадження №8640864 по примусовому виконанню судового наказу №2-н-8073/07 Приморського районного суду м. Одеси від 25.09.2007 року про стягнення з нього - ОСОБА_1 на користь ЗАТ «УМЗ» грошової суми у розмірі 1024,92 грн., 07.04.2011 року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 7 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву; виконавче провадження №14584566 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-3206/08 Київського районного суду м. Одеси від 25.08.2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Одеській області грошової суми у розмірі 90320,75 грн., державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 10 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву; виконавче провадження №18914161 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-4592/09 Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ООД АТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми у розмірі 362412,31 грн., 27.03.2013 року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та матеріали виконавчого проваджена передані на зберігання до архіву; виконавче провадження №18915999 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-4592/09 Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2010 року про стягнення з нього - ОСОБА_1 на користь ООД АТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми у розмір 1950,00 грн., 27.03.2013року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву; виконавче провадження №21584511 по примусовому виконанню судового наказу №2-Н-9/2010 Київського районного суду м. Одеси від 14.01.2010 про стягнення з нього - ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» грошової суми у розмірі 148240,25грн., 13.10.2011 року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 10 частини статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву; виконавче провадження №25826578 по примусовому виконанню постанови ВЕ № 242487 ВДАІ Київського району м. Одеси від 28.02.2011 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 510,00 грн., 29.06.2011 року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавчі провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву; виконавче провадження №25906478 по примусовому виконанню виконавчого лист №2-5741/10 Київського районного суду м. Одеси від 18.03.201 1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк-Аваль» грошової суми у розмірі 1078446,54 грн., 27.03.2013 року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву; виконавче провадження №28007360 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-2304/2011 Київського районного суду м. Одеси від 14.06.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 161007,00 грн., 10.02.2012 року державним виконавцем відділу, керуючись, пунктом 10 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву; виконавче провадження №30952553 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-341/11 Київського районного суду м. Одеси від 31.10.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» грошової суми в розмірі 1820,00 грн., 27.03.2013 року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву.
Таким чином, позивач зазначає, що після закінчення вищевказаниих виконавчих проваджень №14584566, №21584511, №28007360 державний виконавець зобов`язаний був вжити заходів щодо зняття арешту з його майна, однак такі заходи не були вжиті.
Враховуючи те, що по виконавчим провадженням №8640864, №18914161, №18915999, №25826578, №25906478, №30952553 у 2011-2013 роках були повернуті виконавчі листи стягувачам, які в свою чергу, повторно не звертались у визначені ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (діючої на час спору) строки щодо повторного звернення до органів ДВС щодо їх примусового виконання, позивач вважає, що наявні підстави для зняття арешту з його майна.
Також позивач вказує на те, що відносно арештів нерухомого майна, які були накладені на підставі ухвал судді Київського районного суду м. Одеси Реви С.В. від 05.05.2006 року по справі №2-3080/06 та від 25.01.2011 року по справі №1512/2-2304/11, на сьогоднішній день будь-яких судових спорів по вищевказаним справам у нього з будь-якими фізичними чи юридичними особами немає, на виконанні в Першому Київському відділі державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області виконавчі провадження відносно нього - ОСОБА_1 не перебувають, згідно Інформації з Єдиного реєстру боржників відносно нього відсутні будь-які провадження та записи, у зв`язку з чим, підстав для арешту майна немає.
З урахуванням викладеного, з посиланням на ст.ст. 321, 391 ЦК України, ч. 1 ст. 50, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про зняття арешту з всього нерухомого та невизначеного майна, яке йому належить.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Першого Київського відділу ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна», Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Одеській області, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» про зняття арешту з нерухомого майна – відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу відповідно до вимог якої просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2019 року скасувати, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. 
ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції встановлено, що у період 2011-2013 року частина виконавчих проваджень, які перебували на виконанні у відповідача були закінчені, а частина була повернута стягувачові.
Таким чином, апелянт вважає, що на день звернення до суду з даним позов (2018 р.) підстави для арешту нерухомого майна, який накладався у 2006-2011 років - вичерпали Свою дію, так як виконавчі провадження закінчені, або які повернуті стягувачам і сплив визначений законом строк для їх повторного пред`явлення.
Звертає увагу апеляційного суду, що кожна процесуальна дія має відбуватись у чіткій відповідності до закону з дотриманням процесуальних строків.
У свою чергу, порушення процесуальних строків звернення до органів примусового виконання рішення судів порушує принципи "юридичної визначеності" (заява N32053/13 від 29.10.2015 "Устименко проти України", п. 51 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996; п. 570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії» від 20.09.2011).
Щодо арештів нерухомого майна, які були накладені на підставі ухвал судді Київського районного суду м. Одеси - Рева С.В. від 05.05.2006 по справі №2-3080/06 т №91512/2-2304/11 від 25.01.2011 апелянт вказував, що на день звернення до суду (2018р.) будь-яких судових спорів по вищевказаних справах у позивача з будь-якими фізичними чи юридичними особами не було, на виконанні в Першому Київському відділі державної служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області виконавчі провадження у відношенні ОСОБА_1 не перебувають, згідно Інформації з Єдиного реєстру боржників відносно позивача відсутні будь-які провадження та записи, у зв`язку з чим, підстав для арешту майна позивача не має.
17.09.2022 року ОСОБА_3 до суду подано заяву про розгляд справи за його відсутності, та зазначено, що Другим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, а саме Постановою від 03.03.2020 року було знято арешт з коштів, що містяться на всіх відкритих рахунках у банківських установах боржника.
З огляду на зазначене, ОСОБА_1 просить суд враховуючи вищевикладене прийняти судове рішення, відповідно до обгрунтованих вимог апеляційної скарги, а саме зняти арешт з коштів, нерухомого та рухомого майна.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду в особі головуючого судді Кравця Ю.І. від 09.07.2019 року провадження по справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Романюка Валерія Ілліча на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Першого Київського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватного акціонерного товариства «ВФ України», Управління державної служби охорони при Головному Управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Одеській області, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про зняття арешту з нерухомого майна.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 08.11.2019 на виконання  п. 1.4. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року зі змінами від 23.10.2019 року та рішенням ВРП "Про переведення суддів апеляційного суду Одеської області Громіка Р.Д. до Одеського апеляційного суду" від 15.10.2019 року № 2739/0/15-19, рішенням ВРП "Про переведення суддів апеляційного суду Одеської області Князюка О.В. до Одеського апеляційного суду" від 15.10.2019 року № 2733/0/15-19року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: О. С. Комлевої, О. Г. Журавльова.
Розпорядженням № 5931 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Таварткіладзе О. М. та Заїкіна А. П.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.11.2019 року справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Романюка Валерія Ілліча на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Першого Київського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватного акціонерного товариства «ВФ України», Управління державної служби охорони при Головному Управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Одеській області, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про зняття арешту з нерухомого майна було прийнято до провадження.
Розгляд справи призначено на 13.04.2023 року.
10.04.2023 року представником АТ «Райффайзен Банк» подано заяву про розгляд справи за відсутності його представника 
Інші сторони в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань не подавали, про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності сторін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Як вбачається із матеріалів справи, а саме з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 26.04.2018 року за №122103197, 06.06.2006 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою було накладено арешт на квартиру  АДРЕСА_1 , власник – ОСОБА_1 , на підставі ухвали судді Київського районного суду м. Одеси Реви С.В. від 05.05.2006 року по справі №2-3080/06.
15.06.2006 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , власник – ОСОБА_1 , на підставі постанови Першого ДВС в Київському районі м. Одеси про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА №765396 від 13.06.2006 року.
27.04.2010 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України внесено відомості про арешт земельної ділянки, площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 5123755800:02:006:0297, власник – ОСОБА_1 , на підставі постанови Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АА №648442 від 27.04.2010 р.
19.07.2010 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України внесено відомості про арешт земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 5123755800:02:006:029710, власник – ОСОБА_1 , на підставі постанови Першого Київського ВДВС ОМУЮ АА №648695 від 09.07.2010 року.
01.02.2011 року за №10778598 Третя Одеська державна нотаріальна контора внесла відомості про арешт нерухомого та невизначеного майна, яке належить ОСОБА_1 , на підставі ухвали судді Київського районного суду м. Одеси Реви С.В. по справі №1512/2-2304/11 від 25.01.2011 року.
15.04.2011 року за №11077822 Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України внесено відомості про арешт нерухомого та невизначеного майна, яке належить ОСОБА_1 , на підставі постанови старшого державного виконавця Стоянова Р.В. Першого Київського ВДВС ОМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за №25906478 від 15.04.2011 року.
Згідно листа Першого Київського відділу ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області від 10.05.2018 року за №15/11622 (а.с. 12), перевіркою даних АСВП, у тому числі Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, що є окремим спецрозділом, який є архівною складовою частиною АСВП та містить відомості про виконавчі провадження, зареєстровані до запровадження АСВП, встановлено, що у відношенні ОСОБА_1 на виконанні у Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало зведене виконавче провадження, в ході проведення виконавчих дій по якому накладались арешти на майно ОСОБА_1 , до складу якого входили:
виконавче провадження № 8640864 по примусовому виконанню судового наказу № 2-н-8073/07 Приморського районного суду м. Одеси від 25.09.2007 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «УМЗ» грошової суми у розмірі 1024,92 грн. і 07.04.2011 року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 7 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву;
виконавче провадження № 14584566 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-3206/08 Київського районного суду м. Одеси від 25.08.2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Одеській області грошової суми у розмірі 90320,75 грн. 13.10.2011 державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 10 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву;
виконавче провадження № 18914161 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-4592/09 Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ООД АТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми у розмірі 362412,31 грн. 27.03.2013року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами) по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова повернення виконавчого документа стягувачеві та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву;
виконавче провадження № 18915999 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-4592/09 Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ООД АТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми у розмірі 1950,00 грн. 27.03.2013 року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 9 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та матеріали виконавчого про передані на зберігання до архіву.
виконавче провадження № 21584511 по примусовому виконанню судового наказу №2-н-9/2010 Київського районного суду м. Одеси від 14.01.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» грошової суми у 148240,25 грн. 13.10.2011 року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 10 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву;
виконавче провадження № 25826578 по примусовому виконанню постанови ВЕ № 242487 ВДАІ Київського району м. Одеси від 28.02.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 510,00 грн. 29.06.2011 року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву;
виконавче провадження № 25906478 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-5741/10 Київського районного суду м. Одеси від 18.03.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми у розмірі 1078446,54 грн. 27.03.2013 року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву;
виконавче провадження № 28007360 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-2304/2011 Київського районного суду м. Одеси від 14.06.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 161007,00 грн. 10.02.2012 державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 10 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву;
виконавче провадження № 30952553 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-341/11 Київського районного суду м Одеси віл 31.10.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» грошової суми у розмірі 1820,00 грн. 27.03.2013 року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999року зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву.
Перевіркою даних АСВП встановлено, що ставом на 10.05.2018 року на виконанні у Першому Київському відділі державної служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області виконавчі провадження у відношенні ОСОБА_1 не перебувають.
Крім того, Перший Київський відділ ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області повідомив про те, що перевіркою даних АСВП встановлено, що у відношенні ОСОБА_1 на теперішній час відкриті виконавчі провадження у Другому Київському відділі ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області.
На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, Другий Київський відділ ДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області листом від 26.12.2018 року за №39501 повідомив про те, що на виконанні у Відділі знаходяться виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 , які об`єднані в ЗВП № 56068150, але в межах зведеного виконавчого провадження не має винесених постанов про арешт майна.

Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга рідлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову.
Верховний Суд неодноразово зазначає, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанова ВС КГС від 01.10.2020 року у справі № 910/9834/19).
Як роз`яснює п. 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 3.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2018 р. у справі №425/1341/17, де особа-боржник звернулась до суду з позовом до Державної виконавчої служби про зняття арешту з майна, вбачається, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову та зняття арешту з майна боржника, оскільки рішення, під час виконання якого було накладено арешт на майно позивача, не виконане. У цій справі слід звернути увагу на три ключові моменти: особа, яка звернулась до суду, мала статус боржника у виконавчому провадженні; особа звернулась до суду з позовною заявою; справу розглянуто по суті.
Відповідно до висновків викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.06.2020 р. у справі №201/10187/18, де особа (боржник) звернулась до суду з позовом до відділу Державної виконавчої служби про зняття арешту з майна, однак, у цій справі суди усіх інстанцій у відкритті провадження відмовили, оскільки позивач є боржником у виконавчому провадженні, а спір не пов`язаний з належністю майна, на яке накладено арешт. Крім того, арешт на майно позивача накладено з метою забезпечення виконання рішення суду, тому він не може виступати позивачем у даній справі, і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.
У частинах першій та другій статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 16 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом. Приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності.
Предметом спору у цій справі є дії органів виконавчої служби під час вчинення виконавчих дій, зокрема, щодо накладення арешту на майно боржника у виконавчих провадженнях.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Проте у цій справі з такою вимогою звернувся сам боржник.
Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, апеляційний суд дійшов висновку про те, що він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави--учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02).
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
Таким чином, в разі відсутності матеріалів відкритого виконавчого провадження орган державної виконавчої служби у разі звернення особи зі скаргою має обґрунтувати правомірність тривалого перебування майна особи під арештом та забороною відчуження, а тому звернення з вимогою, зокрема, щодо оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України буде ефективним способом захисту.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Підсумовуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відмову в позові. але з інших підстав.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на зазначене, мотивувальну частину судового рішення слід змінити, виклавши її у редакції цієї постанови, а в решті - залишити без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2019 року – змінити в частині підстав відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши мотивувальну частину рішення текстом даної постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19.04.2023 року.
Головуючий:                                                                                 О. В. Князюк
Судді:                                                                  С.О. Погорєлова
О.М. Таварткіладзе