28.06.23
22-ц/812/677/23
Єдиний унікальний номер судової справи: 945/1017/23
Номер провадження: 22-ц/812/677/23 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2023 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Темнікової В.І., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,
без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , подану в її інтересах
адвокатом Сидоренко Тетяною Володимирівною
на ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16 травня 2023 року, постановлену під головуванням судді - Шаронової Н.О. в приміщенні того ж суду за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.
Позивачка зазначала, що 07 січня 2023 року зареєструвала шлюб з відповідачем в Інгульському відділі реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №3.
У період шлюбу, 28 січня 2023 року подружжям було придбано транспортний засіб марки MAN, рік випуску 2009, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 та напівпричеп марки KELBERG, рік випуску 1996, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , право власності на які зареєстровані на ім`я відповідача.
Посилаючись на те, що шлюб з відповідачем фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та на те, що майно придбане у спільну сумісну власність подружжя, позивачка просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, у порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на частину транспортного засобу марки MAN, рік випуску 2009, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 та напівпричепу марки KELBERG, рік випуску 1996, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 .
У травні 2023 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила суд вжити заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на 1/2 частину транспортного засобу марки MAN, рік випуску 2009, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та частину напівпричепу марки KELBERG, рік випуску 1996, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 до вирішення справи по суті.
Заява мотивована тим,  що на теперішній час існує обґрунтована, на її думку, небезпека відчуження відповідачем ОСОБА_2  спірного нерухомого майна, оскільки він є титульним його власником та невжиття заходів забезпечення позову, у разі ухвалення судом рішення на її користь, перешкодить ефективному захисту та поновленню її порушених прав та інтересів, за захистом яких вона звернулася до суду.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16 травня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що ОСОБА_1 не вказані та не долучені докази, які підтверджують те, що права заявника можуть бути порушені у разі невжиття заходів забезпечення позову, чи невжиття заходів забезпечення позову може призвести до ускладнення виконання рішення суду. Не зазначені та не представлені суду докази про те, що відповідач має намір навмисно ухилитися від виконання рішення суду, здійснити дії щодо відчуження спірного рухомого майна. При цьому, лише припущення заявника, не є достатньою підставою для прийняття рішення щодо забезпечення позову. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не доведено наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття заходів забезпечення позову можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову, а відтак суд вважав, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Сидоренко Т.В. посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, яка постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила її скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував того, що предметом позову є поділ майна подружжя, тому вимоги про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту є співмірними із заявленими позовними вимогами та вбачається обґрунтована небезпека того, що відповідач здійснить відчуження спірного рухомого майна, оскільки є титульним власником, що зробить неможливим виконання рішення суду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судове засідання сторони не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, від представника ОСОБА_1 - адвоката Сидоренко Т.В. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. 
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржувана ухвала в повній мірі не відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом частини 3 статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Положеннями частини1статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та(або)грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії;
Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Схожий за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний із позовною вимогою, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зазначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, запобігання порушення у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Одним із принципів вжиття забезпечувальних заходів є принцип пропорційності (співмірності, справедливості). Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України). Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
У постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.
У справі, яка переглядається, позивачка просила накласти арешт на 1/2 частину транспортного засобу марки MAN, рік випуску 2009, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та частину напівпричепу марки KELBERG, рік випуску 1996, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 до вирішення справи по суті.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка посилаючись на те, що з 07 січня 2023 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, придбали рухоме майно, а саме транспортний засіб марки MAN, рік випуску 2009, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 та напівпричеп марки KELBERG, рік випуску 1996, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , власником якого на підставі свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів є ОСОБА_2 та просила провести поділ спільного сумісного майна подружжя, шляхом визнання права власності за нею на вказаного рухомого майна. 
Згідно змісту позовних вимог, заявлених позивачем, предметом спору у даній справі є поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на майно за кожним із подружжям, тобто зі змісту позовної заяви вбачається наявність спору між сторонами щодо поділу спільного майна.
Таким чином, між сторонами виник спір стосовно поділу спільного сумісного майна подружжя - транспортного засобу марки MAN, рік випуску 2009, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та напівпричепа марки KELBERG, рік випуску 1996, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивачка обґрунтовувала її наявністю небезпеки та наміру з боку відповідача відчужити вказані авто, як титульним власником.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що транспортний засіб марки MAN, рік випуску 2009, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та напівпричеп марки KELBERG, рік випуску 1996, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , є предметом спору, а відтак їх відчуження на користь третіх осіб до розгляду спору судом може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивачки (у разі задоволення позову), за захистом яких вона звернулася до суду в межах одного судового провадження. 
З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.
За таких обставин, оскаржувана ухвала на підставі п. п. 1,3 ч.1 ст. 376 ЦПК України  підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви шляхом накладення арешту на частину транспортного засобу марки MAN, рік випуску 2009, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та частину напівпричепу марки KELBERG, рік випуску 1996, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , які належать на праві власності ОСОБА_2 до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384, ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Сидоренко Тетяною Володимирівною задовольнити.
Ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.
Накласти арешт на частину транспортного засобу марки MAN, рік випуску 2009, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та частину напівпричепу марки KELBERG, рік випуску 1996, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , які належать на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Н.О. Тищук 

Повний текст постанови складено 30 червня 2023 року.