Постанова 
Іменем України                                       
12 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 201/410/21
провадження № 61-1040св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Канурної О. Д., Халаджи О. В. від 14 грудня 2022 року.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування
1.                У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу.
2.                На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав про те, що 02 січня 2020 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого він надав у позику відповідачці 150 000,00 дол. США, що еквівалентно 3 552 000,00 грн, які остання зобов`язалася повернути                           до 01 грудня 2020 року. 
3.                Однак відповідачка своїх зобов`язань за договором позики не виконала, коштів у визначений договором строк не повернула, вимогу про повернення боргу залишила без реагування.
4.                З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 150 000,00 дол. США.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
5.                Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 05 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
6.                Стягнуто з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1  заборгованість за договором позики у розмірі 150 000,00 дол. США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
7.                Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка, отримавши у позику грошові кошти, не повернула їх у визначений в договорі строк, а тому позовні вимоги про стягнення суми позики є обґрунтованими. Судом враховано, що у поданому 04 лютого 2021 року до суду клопотанні відповідачка підтвердила, що має заборгованість перед ОСОБА_1 , однак у зв`язку зі складним матеріальним станом не має можливості повернути кошти.
8.                Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 серпня 
2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року залишено без змін.
9.                Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, посилаючись на безпідставність доводів відповідачки про не передання їй коштів за договором позики, а також не підписання нею спірної розписки. При цьому судом враховано, що відповідачка не виконала вимоги ухвали суду про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи щодо відібрання експериментальних зразків її почерку (підпису).
10.            Постановою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року касаційну скаргу
ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
11.            Скасовуючи судове рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив із того, що висновок суду апеляційної інстанції про наявність у відповідачки грошового зобов`язання за спірним договором позики є передчасним. Зазначено про необхідність встановлення фактичних обставин справи, а саме факту підписання відповідачкою спірної розписки та моменту отримання грошових коштів за нею. 
12.            Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
13.            Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог, зазначивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики з відповідачкою та отримання нею грошових коштів.
Узагальнені доводи касаційної скарги
14.            16 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
15.            Підставами касаційного оскарження вказаної постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі 
№ 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 
2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду 
від 06 лютого 2019 року у справі № 606/2445/14-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, 
від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (пункт 1 частини другої            статті 389 ЦПК України), а також не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки. ОСОБА_1 указує, що ним неодноразово заявлялись клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, проте суд апеляційної інстанції протиправно відмовив у їх задоволенні. Також зазначає, що він не брав участі у судовому засіданні, про дату та час не був повідомлений належним чином (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
16.            На обґрунтування доводів касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає про не урахування судом апеляційної інстанції факту невиконання відповідачкою зобов`язань за договором позики. Вважає, що суд апеляційної інстанції незаконно відмовив у задоволенні клопотання відповідачки про призначення почеркознавчої експертизи, що унеможливило встановлення реальної правової природи правовідносин між сторонами.
17.            Вказує, що відповідачка має громадянство іншої країни, а тому мала можливість перебувати на території України у день укладення спірного договору позики як нерезидент України. Додатково посилається на розгляд справи судом апеляційної інстанції без його участі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
18.            Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.
19.            Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 201/410/21, витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.
20.            20 лютого 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду. 
21.            Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Продовжено до 15 березня 2023 року представнику                     ОСОБА_3 - ОСОБА_4 строк на подання відзиву на касаційну скаргу.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
22.            15 березня 2023 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 через засоби електронного зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому посилається на безпідставність доводів касаційної скарги щодо не урахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, необґрунтованість доводів касаційної скарги, а також зловживання позивачем своїми процесуальними правами. Зазначає, що позивач жодного разу не з`явився до суду для участі у судовому розгляді справи, навіть після виклику його судом для надання оригіналу розписки з метою проведення почеркознавчої експертизи, при цьому був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді апеляційної інстанції та не повідомив про причини неможливості своєї явки. Зосереджує увагу на неможливості отримання відповідачкою грошових коштів за спірним договором позики у 2020 році у м. Дніпро, з урахуванням відсутності відомостей про перетин нею кордону України з 2016 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
23.            Відповідно до договору позики від 02 січня 2020 року ОСОБА_3 отримала у позику у ОСОБА_1 150 000,00 дол. США зі строком повернення до 01 грудня 2020 року.
24.            З вимоги ОСОБА_1 від 07 грудня 2020 року, адресованої                  ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , слідує, що ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором позики не виконала, грошових коштів у строки, визначені договором, позивачу не повернула, у зв`язку із чим позикодавець вимагав невідкладно виконати свої зобов`язання за договором позики.
25.            З клопотання, поданого 04 лютого 2021 року ОСОБА_3 до суду першої інстанції, слідує, що відповідачка позовні вимоги не визнає та вважає їх передчасними, оскільки неодноразово зверталась до позивача в усній формі з проханням відстрочити повернення боргу. Просила винести рішення із розстроченням сплати боргу на чотири роки.
26.             ОСОБА_3 у подальшому пояснила, що позивача ОСОБА_1 не знає, ніяких грошових коштів від нього не отримувала, договір позики та інші надані суду документи не отримувала та не підписувала. Клопотання                      від 02 лютого 2021 року про визнання боргу та проведення розгляду справи без її участі до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська не надсилала, оскільки з 2016 року перебуває за межами України. Про існування позовних вимог до неї їй стало відомо з відкритих джерел лише у липні 2021 року, копію судового рішення вони з адвокатом отримали 26 серпня 2021 року
27.             ОСОБА_3 не визнає факту підписання нею як договору позики, так і клопотання від 04 лютого 2021 року.
28.            Відповідно до копії паспорта ОСОБА_3 та відривних бланків повідомлення про підтвердження проживання іноземного громадянина чи особи без громадянства у рф, ОСОБА_3 з 11 березня 
2016 року має вид на проживання у  
АДРЕСА_2 .            Згідно з повідомленням Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 01 вересня 2021 року відомостей про перетин кордону України, лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим, громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2021 року в базі даних не виявлено.
Позиція Верховного Суду
30.            Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
31.            Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
32.            Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
33.            Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
34.            Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
35.            Згідно зі статтею 1046 ЦКУкраїни за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
36.            Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
37.            Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
38.            Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду                від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)).
39.            У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
40.            Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження 
№ 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), а також у постанові Верховного Суду, ухваленій у цій справі.
41.            Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
42.            Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
43.            Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду               від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження 
№ 61-3741св19).
44.            Спірні правовідносини стосуються укладення та виконання договору позики від 02 січня 2020 року, оформленого у простій письмовій формі, в кому вказано, що ОСОБА_3 отримала у позику у ОСОБА_1 150 000,00 дол. США зі строком повернення до 01 грудня 2020 року. ОСОБА_3 оспорює факт підписання та отримання грошових коштів за указаним договором. 
45.            В силу положень статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.
46.                   Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
47.            Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
48.            Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
49.            Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
50.            Встановивши, що відповідачка, будучи особою похилого віку (1930 року народження) з 2016 року виїхала за межі України з метою проживання разом із своєю донькою та не поверталась, що унеможливлювало отримання нею грошових коштів за договором позики, укладеним у м. Дніпро 02 січня 
2020 року, а також отримання вимоги від 07 грудня 2020 року про повернення коштів за договором позики, суд апеляційної інстанції дійшов загалом правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
51.            На підтвердження факту укладення договору позики та отримання відповідачкою, якій на момент укладення договору позики було 90 років, позики у розмірі 150 000,00 дол. США, позивачем надано лише копію договору позики, укладення (підписання та отримання коштів) якого заперечується відповідачкою з підстав фізичної відсутності її в місці укладення договору, відсутності необхідності в отриманні такого розміру грошових коштів, а також відсутності будь-яких відносин між сторонами до його укладення. Про зазначені обставини ОСОБА_3 особисто повідомила при допиті потерпілого у межах досудового розслідування кримінального провадження                             № 12021046650000733, при цьому її було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань відповідно до               статті 384 Кримінального кодексу України. Доказів, які б підтверджували наявність між сторонами будь-яких відносин перед підписанням спірного договору позики, наявності волевиявлення ОСОБА_3 на отримання у позику значної суми грошових коштів, як і наявності у неї необхідності у таких коштах, матеріали справи не містять.
52.            Крім того, заслуговує на увагу той факт, що позивач, укладаючи спірний договір позики та надаючи значну суму грошових коштів особі похилого віку, не зазначав жодної умови, яка б забезпечувала виконання позичальницею такого зобов`язання.
53.            Суд апеляційної інстанції надав правову оцінку зазначеним вище обставинам справи та наданим на їх підтвердження доказам у їх сукупності та з урахуванням принципів змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, врахував вказівки суду касаційної інстанції та дійшов загалом правильного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .
54.            Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.
55.            Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 
56.            Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
57.            Доводи касаційної скарги про порушення права позивача на справедливий і публічний розгляд справи, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема розгляд судом апеляційної інстанцій справи за його відсутності та без належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
58.            За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
59.            Відповідно до частини другої, третьої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
60.            З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи у суді апеляційної інстанції, після направлення Верховним Судом справи на новий розгляд, що підтверджується відповідною довідкою про доставку смс-повідомлення позивачу від 08 грудня 2022 року.
61.            Учасники судового процесу та їхні представники, як зазначено у частині першій статті 44 ЦПК України, повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
62.            На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.
63.            Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року, справа № 201/13239/15ц (пункт 50)).
64.            В контексті забезпечення права особи на доступ до правосуддя, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи як в суді першої інстанції (подав заяву про розгляд справи без його участі), так і в апеляційному суді при першому перегляді справи в апеляційному порядку (подавав клопотання про призначення експертизи, виклик відповідачки, долучення до матеріалів справи доказів, відкладення розгляду справи, проведення розгляду справи без його участі, направлення копії процесуальної ухвали суду), при цьому особисто у судових засіданнях ні у суді першої, ні апеляційної інстанції участі не приймав. Колегія суддів також зауважує, що про розгляд справи в суді апеляційної інстанції при першому перегляді справи в апеляційному порядку, позивач також повідомлявся шляхом направлення повістки засобами телефонного зв`язку (довідки про доставку смс-повідомлень від 28 березня 2022 року, від 06 квітня 2022 року) та протягом первісного розгляду справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій не заперечував такого способу повідомлення його як сторони справи. До того ж позивач мав цікавитися розглядом справи.
65.            З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для висновку про порушення судом апеляційної інстанції гарантій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та наявності підстав для скасування у зв`язку із зазначеним оскарженого судового рішення апеляційного суду.
66.            Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права.
67.            Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
1.                Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
2.                Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                             Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                          О. В. Білоконь
 
                                                                                                                      О. М. Осіян
 
             Н. Ю. Сакара
 
             В. В. Шипович