Ухвала
Іменем України
 
10 травня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 308/10168/21
провадження № 61-6123ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Боднар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу                Боднар І. М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11 січня 2022 року позов                ОСОБА_1 задоволено. Виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І. М. від 30 березня 2021 року № 421 про звернення стягнення на нерухоме майно - кафе-бар та магазин, площею 160,6 кв .м, що знаходиться на АДРЕСА_1 , визнано таким, що не підлягає виконанню.
 
У лютому 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пересоляк О. С. звернувся до місцевого суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, які сторона зобов`язана сплатити за результатами розгляду цієї справи.
 
У червні 2022 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Пересоляка О. С. на адресу місцевого суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, так як у судовому засіданні 11 січня 2022 року позивачка та її представник участі не брали, і в матеріалах справи міститься заява представника позивачки про розгляд справи без його участі. 
 
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу представником позивачки надано: договір про надання юридичних послуг та інших укладених договорів від 01 червня 2021 року, викладених у новій редакції договору від 16 січня 2022 року; акт № 1 здачі-приймання наданих послуг від 16 січня                 2022 року № б/н, в якому визначено детальний опис наданих послуг, їх тривалість у часі та вартість (35 000,00 грн); рахунок від 19 січня 2022 року № 19/01 про оплату ОСОБА_1 адвокатських послуг.
 
Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської               області від 27 жовтня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Пересоляка О. С. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
 
Зважаючи на категорію, складність і обсяг справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат та критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та спірних правовідносин, враховуючи, що цей спір               є спором незначної складності, місцевий суд дійшов висновку, що розмір судових витрат на професійну правничу допомогу (7 000,00 грн) є обґрунтованим.
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пересоляка О. С. задоволено. Додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким заяву представника                       ОСОБА_1 - адвоката Пересоляка О. С. задоволено. Стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000,00 грн. 
 
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката, апеляційний суд виходив з ціни позову (у зв`язку з оскарженням виконавчого напису про стягнення з позивачки 572 127,03 дол. США, що на час постановлення додаткового рішення становило 20 959 695,00 грн) та відсутності клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги. 
 
27 березня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» уперше звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року у цій справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2023 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» повернуто заявнику з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 393 ЦПК України (особа, яка підписала касаційну скаргу, не підтвердила своїх повноважень на представництво АТ КБ «ПриватБанк» у Верховному Суді)
 
24 квітня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» удруге звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року.
 
У клопотанні, доданому до касаційної скарги, заявник просить поновити строк на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на те, що уперше з касаційною скаргою звернувся вчасно, однак ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2023 року його касаційну скаргу повернуто.
 
Вирішуючи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, Верховний Суд виходить із такого.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. 
 
Частиною третьою статті 390 ЦПК України передбачено, що строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.  
 
Вперше із касаційною скаргою на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року заявник звернувся                        у 30-денний строк з дня складення повного тексту оскаржуваної постанови апеляційного суду, а саме 27 березня 2023 року, проте ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2023 року касаційну скаргу повернуто заявнику, що не перешкоджає останньому повторно звернутись до Верховного Суду з касаційною скаргою. 
 
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником обставини свідчать про те, що сторона заявника демонструвала намагання у найкоротші терміни повторно звернутися із касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення до суду касаційної інстанції, тобто діяла добросовісно. 
 
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. 
 
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, у касаційній скарзі зазначено, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов переконання, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами норм права при вирішенні питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.
 
Встановлені судами обставини
 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 січня 2022 року у справі № 308/10168/21 позов ОСОБА_1 задоволено. Виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І. М. від 30 березня 2021 року № 421 про звернення стягнення на нерухоме майно - кафе-бар та магазин, площею 160,6 кв .м, що знаходиться на АДРЕСА_1 , визнано таким, що не підлягає виконанню.
 
Звертаючись до суду із заявою про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь витрат на професійну правничу допомогу, адвокат Пересоляк О. С. надав договір про надання юридичних послуг від 16 січня 2021 року та додаткову угоду про викладення в новій редакції договору від 16 січня 2021 року про надання юридичних послуг та інших укладених договорів від 01 червня 2021 року, укладену між ним та ОСОБА_1 , в якій, зокрема, зазначено види юридичних послуг, якими наділяється виконавець. Згідно пункту 3.3. додаткової угоди оплата наданих послуг за договором здійснюється замовником після підписання сторонами акта приймання-здачі наданих послуг або його затвердження в порядку, який передбачений пунктом 3.4. цього договору на підставі встановленого рахунку протягом 10 днів. У пунктах 3.6 та 3.7. договору передбачено вартість послуг, зокрема, узгоджено, що оплата за годину наданих послуг визначається виходячи із розрахунку вартості послуг 1 500,00 грн за 1 (одну) годину з урахуванням особливостей, які визначені пунктом 3.7. цього договору. Оплата послуг представництва виконавцем інтересів замовника в суді визначається з розрахунку вартості погодинної оплати послуг та становить 2 000,00 грн за 1 (одну) годину, а для судового засідання в режимі відео конференції становить 1 000,00 грн за 1 (одну) годину. Водночас, одна година розподіляється на проміжки часу по тридцять хвилин. 
 
Згідно акта № 1 здачі-приймання наданих послуг за договором про надання юридичних послуг від 16 січня 2022 року № б/н (у редакції від 01 червня 2021 року), який підписаний Пересоляком О. С. та ОСОБА_1 19 січня 2022 року, згідно якого виконавець Пересоляк О. С. здав, а замовниця ОСОБА_1 прийняла юридичні послуги з питань оскарження виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Боднар І. М. від 30 березня 2021 року № 421 у кількості 22,0 годин та 2-х судових засідань тривалістю до 30 хв кожне, загальною вартістю 35 000,00 грн станом на 19 січня 2022 року.
 
Апеляційний суд, стягуючи з АТ КБ «ПриватБанк» витрати на професійну правничу допомогу, виходив з того, що заявлена до відшкодування сума 35 000,00 грн у суді першої інстанції складає менше одного відсотка від суми стягнення за виконавчим написом (572 127,03 дол. США, що в еквіваленті становить 20 959 695,00 грн) та є повністю співмірною із ціною позову та значенням справи для сторони. Апеляційним судом зазначено, що клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу АТ КБ «ПриватБанк» у суді першої інстанції не надано.
 
Такий висновок апеляційного суду є обґрунтованим з огляду на таке.
 
Правове обґрунтування
 
Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав (стаття 59 Конституції України).
 
Одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
 
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
 
Положеннями частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з учиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
 
Пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 зазначеного Закону установлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
 
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, а право суду втручатися у ці правовідносини обмежена.
 
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Висновки Верховного Суду
 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Процесуальним законодавством передбачений механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.
 
У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки сформульовані у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19.
 
Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження                             № 14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.
 
Тож, суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалося від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.
 
В контексті розглядуваної справи, про перегляд якої подано касаційну скаргу, визначальним є те, що відповідачем не заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а тому апеляційний суд, враховуючи складність і обсяг справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових                витрат, критерій реальності адвокатських витрат та критерій розумності їхнього розміру, а також ціни позову (572 127,03 дол. США, що в еквіваленті становить                    20 959 695,00 грн), задовольнив заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Пересоляка О. С. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000,00 грн.
 
Щодо доводів касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, у касаційній скарзі зазначено, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, які стосуються підстав та порядку відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
 
Оскаржувані судові рішення не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду, оскільки у кожній із зазначених справ, визначаючи наявність підстав та розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суди виходили з доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Однак вирішення питання про наявність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та визначення її розміру вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням поданих сторонами доказів.
 
Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що правильне застосування апеляційним судом норм процесуального права при постановленні оскаржуваної постанови є очевидним, касаційна скарга є необґрунтованою, відповідно відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Керуючись статтею 390, пунктом 1 частини другої, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити Акціонерному товариству Комерційного банку «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження додаткового рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2022 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року.
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюАкціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня                       2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Боднар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак       І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний