Постанова                                          
Іменем України
26 квітня 2023 року
м. Київ
справа № 187/789/17
провадження № 61-1646св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним і за зустрічним позовом -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року у складі судді Говорухи В. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року у складі колегії суддів:Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 01 квітня 2009 року між ним та 
ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 отримав у борг 500 000,00 євро зі сплатою 11 % річних на строк до 31 грудня 2010 року. На підставі зазначеного договору позики ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 500 000,00 євро, про що 15 квітня 2009 року склав нотаріально завірену розписку. У строки, визначені умовами договору позики, тобто до 31 грудня 2010 року, ОСОБА_2 борг не повернув.
03 вересня 2015 року між ним та ОСОБА_2 укладений усний договір позики, на підставі якого ОСОБА_2 додатково отримав у борг 
382 464,00 доларів США. Під час фактичної передачі коштів ОСОБА_2 написав розписку. Стягнення цієї суми коштів є предметом розгляду у іншій цивільній справі - № 187/998/16-ц.
08 вересня 2015 року між ним та ОСОБА_2 підписаний підсумковий документ, у якому визначено загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 перед ним станом на 04 вересня 2015 року, який склав 719 496,00 доларів США, та погоджено, що проценти на вказаний борг нараховуватимуться з вересня 2015 року у розмірі 8 % річних. Зазначав, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у розгляді цивільної справи № 187/998/16-ц та не повертає у повному обсязі суму боргу за договором позики від 01 квітня 2009 року.
Враховуючи, що ОСОБА_2 не сплачує заборгованість по вказаним договорам позики, ОСОБА_1 , уточнивши свої позовні вимоги 15 травня 2020 року, просив суд стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 417 113,11 доларів США, що включає: основну суму боргу у розмірі 337 032,00 доларів США; проценти за користування позикою у розмірі 51 936,63 доларів США; три проценти річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у розмірі 
28 144,48 доларів США.
Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області 
від 05 березня 2020 року залучено до участі у цій справі третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що за договором позики 
від 01 квітня 2009 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти у розмірі 500 000,00 євро з кінцевим строком повернення - 31 грудня 
2010 року. 03 вересня 2015 року ОСОБА_1 додатково передав у позику ОСОБА_2 382 464,00 доларів США. 08 вересня 2015 року між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначено сумарний обсяг заборгованості 719 496,00 доларів США та погоджено процентну ставку на рівні 8 % річних. Однак їй про існування такого договору позики відомо не було та вона своєї згоди на його укладення не давала.
Крім того, вона ставить під сумнів сам факт передання грошей від 
ОСОБА_1 ОСОБА_2 , так як ОСОБА_1 не знаходився у 
м. Дніпродзержинськ на час укладення договору позики, оскільки постійно мешкає в Чеській республіці.
Отже, посилаючись на положення статті 65 СК та відсутність її згоди на укладення ОСОБА_2 вказаного договору, ОСОБА_3 просила суд визнати договір позики від 01 квітня 2009 року, укладений між 
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , недійсним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Справа судами розглядалась неодноразово.
Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області 
від 18 квітня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у позові.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Хасін І. Б., задоволено частково.
Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області 
від 18 квітня 2018 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2018 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області 
від 22 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 квітня 2009 року у загальному розмірі 
417 113,11 доларів США, що включає: основну суму боргу у розмірі 
337 032,00 доларів США, проценти за користування позикою у розмірі 
51 936,63 доларів США, три проценти річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у розмірі 28 144,48 доларів США.
У задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Зазначено, що заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2019 року, діють протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір, укладений 
01 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за своєю юридичною природою є договором позики, згідно з яким відповідач отримав у борг 500 000,00 євро на строк до 31 грудня 2010 року. Оскільки відповідач належним чином не виконував умови договору позики та грошові кошти, отримані у борг, у визначені договором строки не повернув, то позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими. Відповідачем 
ОСОБА_2 заперечень щодо розрахунку розміру заборгованості до суду не подавалось. Таким чином з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь 
ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 337 032,00 доларів США, проценти за користування позикою в сумі 51 936,63 доларів США і 
3 % річних в сумі 28 144,48 доларів США, а всього - 417 113,11 доларів США.
Обраховуючи строк позовної давності з часу підписання документу, яким ОСОБА_2 визнав свої зобов`язання перед ОСОБА_1 , суд вказав, що строк позовної давності слід рахувати з 23 вересня 2015 року, отже на час звернення до суду (03 серпня 2017 року) трирічний строк позовної давності не сплинув та заява відповідача ОСОБА_2 про відмову в позові з підстав спливу позовної давності задоволенню не підлягає.
Щодо позову третьої особи, то ОСОБА_3 не доведено, що на час укладення оскаржуваного правочину - договору позики від 01 квітня 
2009 року, вона з ОСОБА_2 перебувала у шлюбі та на той час між ними мали місце правовідносини, які регулюються статтею 65 СК України.
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , залишено без задоволення. Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області 
від 22 січня 2021 року залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що, обраховуючи строк позовної давності з останнього, за часом підписання, документом яким ОСОБА_2 визнав свої зобов`язання перед ОСОБА_1 , строк позовної давності слід рахувати з 23 вересня 2015 року, отже на час звернення до суду (03 серпня 2017 року) трирічний строк позовної давності не сплинув та заява відповідача ОСОБА_2 про відмову в позові з підстав спливу позовної давності, задоволенню не підлягає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики, оскільки останнім не виконані свої зобов`язання за вказаним договором.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання договору позики, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , недійсним, суд першої інстанції вірно вважав їх безпідставними.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У січні 2022 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення з нього заборгованості та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, вказує, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 січня 
2019 року у справі № 373/2054/16-ц, зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункти 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
У частині позову ОСОБА_3 судові рішення до суду касаційної інстанції не оскаржуються, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України на правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права не переглядаються.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі. Витребувано з Петриківського районного суду Дніпропетровської області справу № 187/789/17.
У червні 2022 року матеріали справи надійшли до суду.
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами неправильно застосовано норму частини першої статті 1049, статтю 1048 ЦК України та взагалі не застосовано норму статті 1047, статей 639, 654, 11, 13, 14 ЦК України, оскільки предметом заявленого позову є грошова сума в доларах США, а в якості обґрунтувань заявлених позовних вимог позивач надає письмовий договір позики 
від 01 квітня 2009 року, предметом якого є грошова сума 500 000,00 євро з терміном погашення до 31 грудня 2010 року.Жодним договором у письмовій формі, як це передбачено нормами ЦК України, не встановлювалось зміни суми й валюти зобов`язання за договором від 01 квітня 2009 року та не змінювались строки повернення, жодною розпискою не підтверджено отримання в борг суми 337 032,00 доларів США.
Судом апеляційної інстанції у своєму рішенні взагалі не відображено позиції оцінки щодо доказу, який надано ОСОБА_2 , яким підтверджується погашення наявної заборгованості. Цей доказ повторно був наданий в суд апеляційної інстанції в оригіналі, а ОСОБА_2 та його представником в судовому засіданні неодноразово наголошено на важливості саме цього доказу, але колегія суддів проігнорувала такий доказ та не надала жодної оцінки останньому. За змістом цього документу, що скріплено підписами як ОСОБА_2 так і ОСОБА_1 : розрахунок по відсоткам та боргам станом на 01 вересня 2009 року проведено, станом на 01 січня 2010 року 308 000 євро та 313 000 доларів США нараховано та розраховано. Тобто, цим документом посвідчується той факт, що у ОСОБА_2 станом на час звернення з позовом до суду відсутня будь-яка заборгованість перед ОСОБА_1 , оскільки «расчет произведен» та кредитор «согласен».
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У червні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому він просив вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
Фактичні обставини, встановлені судом 
01 квітня 2009 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладений договір позики, відповідно якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 500 000 євро під 11 % річних до 31 грудня 2010 року (а. с. 8, т. 1).
 
На підставі зазначеного договору позики ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 500 000,00 євро, про що 15 квітня 2009 року склав нотаріально завірену розписку (а. с. 9, 10, т. 1).
 
Вказані обставини сторонами за первісним позовом, які є сторонами такого правочину, не оскаржувались та підтверджуються оригіналами досліджених в судовому засіданні документів (а. с. 8-10, т. 1).
 
В строки, визначені умовами договору позики, тобто до 31 грудня 2010 року, ОСОБА_2 борг не повернув.
 
Наявність заборгованості в сумі, яка відповідає розміру позики підтверджується актами звірки взаєморозрахунків за договором позики від 01 квітня 2009 року, які підписані сторонами договору як боржником так і кредитором, а саме:
 
- документом під назвою «Кредит ОСОБА_2», погодженого 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом проставлення підписів, за яким станом на 01 листопада 2013 року загальний борг за кредитами перед ОСОБА_1 становить 693 561,00 доларів США, проценти на зазначену суму нараховуються за весь період користування кредитом до моменту його повернення згідно з погодженими ставками (а. с. 59, т. 2);
 
- документом під назвою «Кредит ОСОБА_2», підписаного 08 вересня 2015 року ОСОБА_1 та 23 вересня 2015 року ОСОБА_2 , в якому зазначено, що станом на 04 вересня загальна сума боргу складає 
719 496,00 доларів США. Переоформлення квартири за вимогою банка для продовження кредитування становило 230 000, грн або 10 000,00 доларів США, розрахунок за якими буде погоджено на момент закінчення їхнього кредитного договору. Кредит було надано до 01 жовтня 2016 року зі сплатою 8 % річних, тобто проценти починаючи з вересня місяця будуть нараховуватися з цієї суми (а. с. 14, т. 1).
 
Відповідно до висновку судового експерта № 17/3-471 від 25 березня 
2020 року підпис від імені ОСОБА_2 напроти друкованого запису 
ОСОБА_2, в документі з назвою «Кредит ОСОБА_2», про стан заборгованості ОСОБА_2 на 01 листопада 2013 року, який підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконано самим ОСОБА_2 (а. с. 70-74, т. 6).
 
Згідно із висновком судового експерта № 17/3-464 від 24 березня 
2020 року підпис від імені ОСОБА_2 напроти друкованого запису 
ОСОБА_2, в документі з назвою «Кредит ОСОБА_2», який підписаний ОСОБА_1 08 вересня 2015 року та ОСОБА_2 23 вересня 
2015 року, виконано самим ОСОБА_2 (а. с. 66-69, т. 6).
 
Відповідно до розрахунку ОСОБА_1 , розмір основного боргу 
ОСОБА_2 складає 337 032,00 доларів США. Проценти нараховано за період з вересня 2015 року до липня 2017 року включно (до моменту подачі позову). Кількість місяців прострочення за цей період - 23, розмір процентів за 1 місяць - 8 % : 12міс = 0,67 %, загальний розмір процентів -  337 032,00 х 23 міс. Х 0,67 % = 51 936,63 доларів США. Після 01 серпня 
2017 року позичальник має повернути позику з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних. Оскільки позика надавалася в іноземній валюті, нараховуються тільки 3 % річних. Період нарахування - з 01 серпня 
2017 року до 12 травня 2020 року, кількість днів - 1016, розмір річних - 
337 032 доларів США х 3 % х 1016днів : 365 днів = 28 144,48 доларів США 
(а. с. 97-98, т. 2).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Пунктом першим частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За правилами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Положення статті 545 ЦК України визначають порядок підтвердження виконання зобов`язання. Так прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду від 04 липня 
2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року в справі 
№ 373/2054/16-ц та у справі № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.
Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог.
Частинами першою та третьою статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.
Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17 та від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16.
Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що між сторонами наявні боргові зобов`язання, які відповідач належним чином не виконує.
Крім того, колегія суддів звернула увагу на те, що підписання в межах позовної давності боржником і кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір, належить до дій, які свідчать про визнання особою свого боргу, і, як наслідок, про переривання строку позовної давності. У зв`язку із цим Верховний Суд вважав передчасним висновок судів попередніх інстанцій про те, що строк позовної давності не переривався і позивач звернувся до суду за захистом своїх прав по грошовому зобов`язянню поза межами строку позовної давності.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив і того, що договір, укладений 
01 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за своєю юридичною природою є договором позики, згідно з яким відповідач отримав у борг 500 000,00 євро на строк до 31 грудня 2010 року. Оскільки відповідач належним чином не виконував умови договору позики та грошові кошти, отримані у борг, у визначені договором строки не повернув, то позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими. 
Обраховуючи строк позовної давності з часу підписання документу, яким ОСОБА_2 визнав свої зобов`язання перед ОСОБА_1 , суд обґрунтовано вказав, що договір позики було укладено до 31 грудня 
2010 року, перший акт звірки взаєморозрахунків було підписано 
01 листопада 2013 року, що свідчить про переривання перебігу позовної давності, та надалі такі акти були підписані 08 вересня 2015 року та 
23 вересня 2015 року, тому строк позовної давності слід рахувати 
з 23 вересня 2015 року. Отже на час звернення до суду (03 серпня 
2017 року) трирічний строк позовної давності не сплинув та заява відповідача ОСОБА_2 про відмову в позові з підстав спливу позовної давності задоволенню не підлягає.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами до спірних правовідносин частини першої статті 1049 ЦК України, оскільки предметом заявленого позову є грошова сума в доларах США при тому, що предметом договору позики від 01 квітня 2009 року є грошова сума 500 000 євро, є необґрунтованими з огляду на те, що документи «Кредит ОСОБА_2» 
від 01 листопада 2013 року та від 23 вересня 2015 року за своїм змістом є актами звірки взаєморозрахунків між сторонами, позика отримана в іноземній валюті (євро), а розмір боргу відповідає розміру позики переведений в іншу іноземну валюту (долари США).
Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, є аналогічні доводам, викладеним у апеляційній скарзі, були мотивовано відхилені судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішень судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
При перегляді цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року, як це передбачено частиною четвертою статті 263 ЦПК України.
Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області 
від 22 січня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 14 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                         Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                     О. В. Білоконь
 
       Б. І. Гулько
 
     С. Ф. Хопта
 
     В. В. Шипович