ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 квітня 2023 року                                                                     Справа № 918/38/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Грязнов В.В. ,  суддя Василишин А.Р. 
секретар судового засідання Першко А.А.
за участю представників сторін:
за участю представників сторін:
позивача: не з`явився
відповідача 1: Хрипта І.М.;
відповідача 2: Савонік Л.О.;
інші представники в судове засідання не з`явились
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року у справі №918/38/22 (повний текст складено 19 грудня 2022 року, суддя Пашкевич І.О.)
за позовом ОСОБА_2 
до відповідача 1: Товариства з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637"
до відповідача 2: ОСОБА_1 
до відповідача 3: Державного реєстратора відділу з питань надання адміністративних послуг виконавчого комітету Корнинської сільської ради Дітчука Ярослава Михайловича
за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рибак Юлії Василівни (33000, м.Рівне, вул.Кавказька, 9, оф.101),
про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання недійсним акту приймання-передачі та скасування реєстраційної дії (запису) 

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року у справі №918/38/22 частково задоволено позов ОСОБА_2 до відповідача 1 Товариства з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637", до відповідача 2 ОСОБА_1 та до відповідача 3 Державного реєстратора відділу з питань надання адміністративних послуг виконавчого комітету Корнинської сільської ради Дітчука Ярослава Михайловича, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рибак Юлії Василівни про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання недійсним акту приймання-передачі та скасування реєстраційної дії (запису).
Визнано недійсним укладений 06 грудня 2021 року між Товариством з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637" та ОСОБА_1 акт приймання-передачі від 06 грудня 2021 року, яким відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв частку в статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" номінальною вартістю 26961 грн. 50 коп., що становить 10,220732413 % від загального розміру статутного капіталу.
Скасовано рішення державного реєстратора виконавчого комітету Корнинської сільської ради Дітчука Ярослава Михайловича, за результатами якої вчинено реєстраційну дію (запис) від 08 грудня 2021 року №1006061070010000349 про внесення змін до відомостей про юридичну особу, зміни складу або інформації про засновників (в частині відчуження ОСОБА_1 частки в статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" номінальною вартістю 26961 грн. 50 коп., що становить 10,220732413 % від загального розміру статутного капіталу).
Присуджено до стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637" (м-н Північний Промзона 30, м. Вараш, Рівненська область, 34400, код ЄДРПОУ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3721 (три тисячі сімсот двадцять одна) грн 50 коп. судового збору.
Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3721 (три тисячі сімсот двадцять одна) грн 50 коп. судового збору.
Відмовлено у задоволені позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06 грудня 2021 року.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог до Державного реєстратора відділу з питань надання адміністративних послуг виконавчого комітету Корнинської сільської ради Дітчука Ярослава Михайловича.
Вказане рішення мотивоване тим, що суд не має обґрунтованих підстав вважати обставину укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" від 06 грудня 2021 року достовірною, а навпаки дійшов висновку, що оспорюваний договір не укладався, - відтак суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" від 06 грудня 2021 року недійсним.
Місцевий господарський суд зазначив, що відповідач-1 ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637", від імені якого діяв директор ОСОБА_3 в порушення вимог пунктів 1, 2 статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та пункту 7.6 Статуту відступив належну його частку у статутному капіталі номінальною вартістю 10,220732413% від загального розміру статутного капіталу. Порушення відбулося внаслідок того, що була відсутня згода решти учасників юридичної особи. При цьому в матеріалах справи також відсутнє дотримання відповідачем - 1 належного іншим учасникам переважного права купівлі спірної частки. При укладенні спірного Акта приймання-передачі частки фактично відбувся перерозподіл часток між учасниками товариства, внаслідок чого частка ОСОБА_1 збільшилася до 47,98% та видалено з Єдиного реєстру одного з засновників - ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637", що безумовно свідчить про порушення вимог закону.
Суд першої інстанції зазначив, що оскільки позовні вимоги про визнання недійсним Акта приймання-передачі частки є обґрунтованими, наявні підстави для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій зокрема, просить поновити строк на апеляційне провадження, скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року у справі №918/38/22 та закрити провадження у справі №918/38/22 на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України через відсутність предмета спору.
Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач 2 зазначає, що на початку січня випадково стало відомо, що колишній керівник ТДВ "Кузнецовське АТП-15637" ОСОБА_3 знайшов в особистих архівах копію Договору від 06 грудня 2021 року, який насправді укладався між ТДВ "Кузнецовське АТП-15637" та ОСОБА_1 і відповідно до якого складався Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі від 06 грудня 2021. Ця інформація стала відомою тільки 09 січня 2023 року в ході проведення опитування адвокатом ОСОБА_4 (представником ОСОБА_1 ) гр. ОСОБА_3 в порядку статті 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (копія Акта опитування адвокатом від 09 січня 2023 року додається). В ході надання пояснень ОСОБА_3 повідомив, що випадково знайшов у власних документах копію згаданого договору, яка вочевидь залишилась у нього після звільнення з посади керівника ТДВ "Кузнецовське АТП-15637". Гр. ОСОБА_3 , поміж іншим, погодився передати віднайдений документ представнику відповідача 2 - адвокату Пакіну А.В. (копія Акта приймання передачі документів від 09 січня 2023 року додається). Цим документом була належним чином завірена копія Договору від 06 грудня 2021 року між ТДВ "Кузнецовське АТП-15637" та ОСОБА_1 . Копія Договору від 06 грудня 2021 року не досліджувалась в суді І інстанції та не могла бути надана відповідачем 2 до матеріалів справи через викладені вище об`єктивні обставини - ОСОБА_1 не знав і не міг знати про наявність у колишнього керівника ТДВ "Кузнецовське АТП-15637" такого документу. Таким чином, між ТДВ "Кузнецовське АТП-15637" та ОСОБА_1 склались правовідносини інвестиційного характеру. Жодних договорів купівлі-продажу між зазначеними суб`єктами не укладалось. Більше того, саме відчуження частки в 10,220732413 відсотків в даному випадку навіть не могло б мати місце в силу приписів частини 3 статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю". Отже, ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовом про визнання недійсним неіснуючого договору, ті правовідносини, про які стверджує позивач, між ТДВ "Кузнецовське АТП-15637" та ОСОБА_1 ніколи не існували, а ті підстави позову, якими обґрунтовує свої вимоги позивач, не мають жодного відношення до дійсних обставин справи. На теперішній час розгляд позовних вимог ОСОБА_2 без зміни предмету та підстав позову є неможливим, оскільки оскаржується той договір, який ніколи не укладався, ставляться під сумнів ті правовідносини, яких не існувало, а тому відсутній предмет спору та провадження у справі повинно бути закрите.
Крім того, на думку апелянта, звертаючись із позовом ОСОБА_2 не зміг обгрунтувати факт порушення його прав чи інтересів. Так, звертаючись до Господарського суду Рівненської області ОСОБА_2 повинен був чітко сформулювати, яке саме його право порушується або не визнається і обґрунтувати це належним чином. Проте, після переходу частки ТДВ "Кузнецовське АТП-15637" у своєму статутному капіталі в розмірі 10,220732413 відсотків до ОСОБА_1 корпоративні права позивача як учасника ТДВ не те, що не були порушені чи не визнані, а й навіть не зазнали будь-якого правового чи іншого впливу. Обсяг частки ОСОБА_2 не змінився, обсяг корпоративних прав також залишився незмінний, а посилання на порушення переважного права відчуження частки є безпідставним, оскільки такого відчуження не могло бути в природі через те, що така частка була неоплачена та обліковувалась як "Неоплачений капітал". За таких обставин, на переконання апелянта є всі підстави для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 січня 2023 року для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Павлюк І.Ю., суддя Миханюк М.В.
На підставі пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, листом від 13 січня 2023 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Рівненської області.
23 січня 2023 року належним чином оформлені матеріали справи №918/38/22 надійшли на адресу суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року у справі №918/38/22 - залишено без руху. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали та надати належні докази доплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі - 7443,00 грн.
02 лютого 2023 року на адресу суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено квитанцію АТ КБ "Приватбанк" від 01 лютого 2023 року про сплату судового збору у розмірі 7443,00 грн.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06 лютого 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року у справі №918/38/22. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року у справі №918/38/22 та призначено дату судового засідання на 15 березня 2023 року. Зупинено дію рішення Господарського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року у справі №918/38/22.
27 лютого 2023 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28 лютого 2023 року задоволено заяву суддів Саврія В.А., Павлюк І.Ю. і Миханюк М.В. про самовідвід у справі №918/38/22.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 березня 2023 року визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Грязнов В.В., суддя Василишин А.Р.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02 березня 2023 року у справі №918/38/22  прийнято апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року у справі №918/38/22 до провадження у новому складі суду та призначено дату судового засідання на 22 березня 2023 року.
17 березня 2023 року від представника апелянта надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
22 березня 2023 року від представника ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та призначення судового засідання у режимі відеоконференції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22 березня 2023 року у справі №918/38/22 розгляд апеляційної скарги було відкладено на 05 квітня 2023 року.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05 квітня 2023 року розгляд апеляційної скарги було відкладено на 19 квітня 2023 року для забезпечення права ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, а саме надання можливості укласти договір з адвокатом.
В судовому засіданні 19 квітня 2023 року розгляд апеляційної скарги було відкладено на 26 квітня 2023 року у зв`язку із перебуванням адвоката апелянта на стаціонарному лікуванні.
Безпосередньо в судових засіданнях представники відповідача 2 та позивача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї. Представник відповідача 1 в судових засіданнях підтримував вимоги і доводи відповідача 2.
Представник відповідача 3 та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.
Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27 листопада 2014 року відбулися загальні збори ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637", оформлені протоколом №2, якими, серед іншого, вирішено, обрати на посаду директора ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" ОСОБА_3 строком на 1 рік.
При цьому згідно з пунктом 10.6 Статуту відповідача-1 виконавчим органом Товариства, що здійснює управління його поточною діяльністю, є Директор. Директор обирається на посаду і звільняється з посади рішенням Загальних зборів Учасників.
Директор обирається Загальними зборами учасників строком до 3-х років (пункт 10.6.3 Статуту).
Із статуту ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637", затвердженого протоколом №2 від 27 листопада 2014 року загальних зборів ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637", державну реєстрацію якого проведено 03 лютого 2015 року (номер запису 16061050002000349) вбачається, що ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" тимчасово (до розподілу між учасниками або третіми особами) володіє часткою у статутному капіталі Товариства у розмірі 26961, 50 грн, що становить 10,220732413% від загального розміру статутного капіталу.
У відповідності до пункту 7.6 Статуту /т.1, а.с. 39/ учасник Товариства може за згодою решти учасників відступити свою частку (її частину) одному чи кільком Учасникам цього ж Товариства або третім особам. Учасники Товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника. У разі якщо щодо переважного права купівлі частки (її частки) учасника виявили декілька учасників, реалізація переважного права купівлі здійснюється ними пропорційно до розмірів внесених їм часток у статутному капіталі. Купівля здійснюється за ціною та на умовах, на яких частка (її частина) пропонувалася для продажу третім особам. Якщо Учасники Товариства не скористаються своїм переважним правом на придбання частки протягом місяця з дня повідомлення про намір учасника продати частку (її частину), частка (її частина) Учасника може бути відчужена третій особі.
06 грудня 2021 року Товариство з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637" в особі директора Пінчука Івана Андрійовича, який діє на підставі Статуту (надалі - продавець) та громадянин України ОСОБА_1 (надалі - покупець) підписали між собою Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637" (далі - Акт приймання-передачі частки).
Як вбачається із даного Акта, у зв`язку із укладенням між сторонами 06 грудня 2021 року договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства щодо купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637" склали цей Акт приймання-передачі про наступне: Товариство з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637" передало, а ОСОБА_1 прийняв частку у статутному капіталі Товариства з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637" номінальною вартістю 26961 грн 50 коп., що становить 10,220732413% від загального розміру капіталу.
Зазначена частка у статутному капіталі Товариства передається Покупцю згідно з умовами Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637" від 06 грудня 2021 року.
Окрім того, у Акті приймання-передачі частки відповідач - 1 та відповідач - 2 обумовили між собою, що сторони не мають один до одного матеріальних претензій у зв`язку з передачею зазначеної в Акті частки у статутному капіталі товариства.
Із наявних у матеріалах справи письмових пояснень приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рибак Юлії Василівни вбачається, що ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" та гр. ОСОБА_1 звернулись до неї як до приватного нотаріуса із наміром для вчинення нотаріальної дії, а саме - засвідчення справжності підпису на документах, зокрема на Акті приймання-передачі частки у статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637".
Судами встановлено, що приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рибак Юлія Василівна вчинила нотаріальну дію, яка визначена у пункті 11 частини 1 статті 34 Закону України "Про нотаріат", а саме - засвідчила справжність підписів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на Акті приймання-передачі частки у статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637", які зроблені у її присутності, про вчинення даної нотаріально дії зроблений посвідчувальний напис нотаріуса на Акті приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства від 06 грудня 2021 року та зареєстровано в реєстрі за № 11022/11083.
Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 29 грудня 2021 року вбачається, що 08 грудня 2021 року було вчинено реєстраційну дію: державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу №1006061070010000349, зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи, ОСОБА_5 , виконавчий комітет Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області.
Водночас, предметом даного спору, серед іншого, є визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" від 06 грудня 2021 року. 
Як вбачається колегією суддів з матеріалів справи, позивачем та його представниками, місцевим господарським судом вживався ряд заходів для отримання оспорюваного договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637", судом першої інстанції витребовувався даний договір у відповідача-1 та інших осіб.
Відповідач - 2 ОСОБА_1 у суді першої інстанції зазначав про неможливість подати спірний договір через його втрату, зокрема, під час обшуку, який проводився в межах кримінального провадження.
Як вбачається із наявного у матеріалах листа РРУП ГУ НП в Рівненській області від 12 вересня 2022 року №1867/200/6-22 "Про результати розгляду заяви", в ході розслідування у кримінальному провадженні №12022181010000055 за частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України 31 січня 2022 року слідчим було проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_1 (за ухвалою Рівненського міського суду від 18 січня 2022 року №569/676/22). Обшук проводився з метою відшукання документів юридичної особи ТДВ "Кузнецовське АТП-15637", в тому числі для відшукання договору купівлі - продажу частки, яка належала ТДВ "Кузнецовське АТП-15637" у розмірі 26961 грн. 50 коп., що становить 10,220732413% від загального статутного капіталу товариства. За результатами проведеного обшуку в житлі ОСОБА_1 було знайдено і вилучено лише чернетку редакції статуту ТДВ "Кузнецовське АТП- 15637", будь-яких інших документів виявлено не було і більше нічого не вилучалося, що зафіксовано відповідним протоколом обшуку, у якому наявні підписи учасників, серед яких адвокат Савонюк Л.О. (адвокатом надавалась правова допомога ОСОБА_3 ). За результатами обшуку копія ухвали суду про обшук і копія протоколу обшуку надана учаснику ОСОБА_3 . Таким чином, у даному кримінальному провадженні відсутній договір купівлі-продажу частки, яка належала ТДВ "Кузнецовське АТП-15637" у розмірі 26961 грн. 50 коп., що становить 10,220732413% від загального статутного капіталу товариства, оскільки такий документ не вилучався і не надавався органу досудового розслідування для долучення до матеріалів кримінального провадження.
В судовому засіданні апеляційного господарського суду представник ОСОБА_1 повідомила, що примірник договору купівлі-продажу частки від 06 грудня 2021 року знаходився разом з примірником ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" в сейфі підприємства, де він був викрадений.
Однак такі пояснення апелянта порушують принцип суперечливої поведінки, оскільки до суду апеляційної інстанції подавався ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ДОГОВІР та ОСОБА_1 повідомлялося, що це і є оспорюваний договір купівлі-продажу і іншого не існує.
Окрім того, із листа Виконавчого комітету Вараської міської ради вих. №7112-629-3110-36-04-22 від 13 жовтня 2022 року вбачається, що договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" номінальною вартістю 26,961,50 грн від 06 грудня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" в реєстраційній справі № 10108000038802 (як в паперовій, так і в електронній формі) відсутній.
Із пояснень Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рибак Юлії Василівни вбачається, що нотаріус не посвідчувала спірний договір та даний договір не надавався їй для огляду.
Із наведеного судами вбачається відсутність договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" від 06 грудня 2021 року не лише в матеріалах даної справи, а і у реєстраційній справі юридичної особи відповідача-1, кримінальному провадженні №12022181010000055 та в учасників справи.
Проаналізувавши вказані обставини у сукупності, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" від 06 грудня 2021 року не укладався, оскільки протилежного учасниками справи не доведено.
Враховуючи викладені обставини справи, місцевий господарський суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною 2 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною 1 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 Цивільного кодексу України).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц.
Місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позову в частині визнання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" від 06 грудня 2021 року недійсним, оскільки відсутні підстави вважати обставину укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" від 06 грудня 2021 року достовірною, а відтак оспорюваний договір не укладався.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може породжувати правових наслідків.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним Акта приймання-передачі частки у статутному капіталі, колегія суддів зазначає наступне.
Залежно від встановлених обставин справи, документ, який сторони справи іменують як "акт приймання-передачі", може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Встановлення правової природи акта приймання-передачі - це питання дослідження як змісту такого акта приймання-передачі, так і інших доказів, наявних у матеріалах справи. Висновок з цього приводу, у разі його необхідності для вирішення справи, повинен робити суд у межах кожної окремої справи.
Таким чином, суд досліджує акт в кожному конкретному випадку та надає йому оцінку в залежності від того, чи підтверджує він волевиявлення сторін, а також чи має він юридичні наслідки, в залежності від чого суд робить висновок щодо того, чи є акт правочином та щодо ефективного способу захисту.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
З огляду на те, що договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" від 06 грудня 2021 року не вчинявся, місцевий суд, з яким погоджується колегія апеляційного суду, дійшли висновку про те, що акт приймання-передачі від 06 грудня 2021 року, яким відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв частку в статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" номінальною вартістю 26961 грн. 50 коп., що становить 10,220732413% від загального розміру статутного капіталу - є документом, на підставі якого 08 грудня 2021 року проведено реєстраційну дію (запис) № 1006061070010000349 державним реєстратором відділу з питань надання адміністративних послуг виконавчого комітету Корнинської сільської ради Дітчуком Ярославом Михайловичем, а отже є правочином у розумінні вимог закону.
За приписами частини 3 статті 167 Господарського кодексу України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
Корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами (частина 1 статті 167 Господарського кодексу України).
Згідно з положеннями статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства.
За правилами частини 1 статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.
Таким чином, правом відчужити належне особі майно наділена саме така особа, як власник відповідного майна.
Поряд з наведеним, чинне законодавство України містить ряд норм, зміст яких спрямований на захист права власності.
Так, у силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 Цивільного кодексу України).
Відчуження власником свого майна визначене частиною 1 статті 346 Цивільного кодексу України як одна з підстав припинення права власності, які залежать від волі власника.
Поряд з наведеним, відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно з частиною 1 статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
З дослідженого місцевим судом та перевіреного колегією суддів вбачається, що Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі від імені Товариства з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637" підписаний директором Пінчуком Іваном Андрійовичем, як довіреною особою, уповноваженою на вчинення таких дій Статутом.
При цьому згідно з пунктом 10.6 Статуту відповідача-1 виконавчим органом Товариства, що здійснює управління його поточною діяльністю, є Директор. Директор обирається на посаду і звільняється з посади рішенням Загальних зборів Учасників.
Директор обирається Загальними зборами учасників строком до 3-х років (пункт 10.6.3 Статуту).
Судами встановлено, що 27 листопада 2014 року відбулися загальні збори ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637", оформлені протоколом №2, якими, серед іншого, вирішено, обрати на посаду директора ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" ОСОБА_3 строком на 1 рік.
Однак, повноваження директора як посадової особи припиняються з моменту прийняття відповідного рішення засновниками та внесення змін до ЄДР.
Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 29 грудня 2021 року вбачається, що ОСОБА_3 є директором ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" із 14 жовтня 2011 року.
З огляду на викладене, ОСОБА_3 мав повноваження директора Товариства з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637" станом на 06 грудня 2021 року.
Доводи відповідача 2 про те, що з ОСОБА_3 було укладено контракт спростовуються матеріалами справи, оскільки жодних доказів на підтвердження даної обставини до матеріалів справи не додано.
Як встановлено судами, при підписанні Акта приймання-передачі частки у статутному капіталі від 06 грудня 2021 року були здійснені фактичні дії щодо його виконання, а саме - передано для ОСОБА_1 частку у статутному капіталі відповідача-1 номінальною вартістю 10,220732413% від загального розміру статутного капіталу та в подальшому проведено реєстраційні дії, які мали наслідком набуття відповідачем-1 права участі у ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" з відповідним розміром частки.
Однак, як правильно зазначив місцевий суд, підписання Акта приймання-передачі частки у статутному капіталі від 06 грудня 2021 року відбулося з порушенням вимог Закону.
Так, згідно з пунктами 1, 2 статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.
Статутом товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників. Відповідне положення може бути внесене до статуту або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.
У відповідності до пункту 7.6 Статуту учасник Товариства може за згодою решти учасників відступити свою частку (її частину) одному чи кільком Учасникам цього ж Товариства або третім особам. Учасники Товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника. У разі якщо щодо переважного права купівлі частки (її частки) учасника виявили декілька учасників, реалізація переважного права купівлі здійснюється ними пропорційно до розмірів внесених їм часток у статутному капіталі. Купівля здійснюється за ціною та на умовах, на яких частка (її частина) пропонувалася для продажу третім особам. Якщо Учасники Товариства не скористаються своїм переважним правом на придбання частки протягом місяця з дня повідомлення про намір учасника продати частку (її частину), частка (її частина) Учасника може бути відчужена третій особі.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідач-1 ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" від імені якого діяв директор ОСОБА_3 в порушення вимог пунктів 1, 2 статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та пункту 7.6 Статуту відступив нерозподілену частку у статутному капіталі номінальною вартістю 10,220732413% від загального розміру статутного капіталу ОСОБА_1 (особі, яка перебуває з директором в родинних відносинах, як було встановлено в судовому засіданні). 
Порушення відбулося внаслідок того, що була відсутня згода решти учасників юридичної особи. При цьому в матеріалах справи також відсутнє дотримання відповідачем - 1 належного іншим учасникам переважного права купівлі спірної частки.
Апелянт не погоджується з таким  висновком суду, вказуючи, що переважне право на придбання частки виникає виключно під час відчудження такої частки одним з учасників товариства.
Суд погоджується з твердженням апелянта щодо того, що переважне право на придбання частки в статутному капіталі товариства врегульовано законом і статутом виключно для випадків придбання частки учасника товариства.
Разом з тим, Цивільний кодекс (на час створення товариства)  та Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (на час вчинення правочину щодо відчуження частки) не містить положень, що визначають порядок відчуження товариством та придбання учасниками чи іншими особами нерозподіленої частки, оскільки на момент створення товариства, визначений установчими документами статутний капітал повинен бути розподілений між учасниками, і відповідно врегульовано питання строку для оплати визначених часток учасниками.
В свою чергу статутний капітал товариства складається з вартості вкладів його учасників.
Розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України(ст. 12 Закону).
Частка в товаристві не може належати самому товариству, оскільки товариство не може бути учасником самого себе. А тому не здійснення розподілу стаутного капіталу між учасниками є порушенням вимог Закону, насілдком чого, у звіднопідності до вимог закону, є зменшення статутного капіталу, ліквідація товариства, перерозподіл нерозподіленої частки між учасниками, відчудження частки товариством.
У відповідності до п.2.1  статуту Товариства з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП 15637", товариство тимчасово (до розподілу між учасниками чи третіми особами) володіє часткою у Статутному капіталі  у розмірі 26961,50 грн., що становить 10,220732413% від загального розміру статутного капіталу. 
Порядок розподілу цієї частки статутом товариства не визначений.
Разом з тим п. 7.9 статуту товариства врегульовано питання відчудження частки, яка придбана товариством в його учасника, зокрема в такому випадку товариство зобов`язане передати її іншим учасникам або третім особам у строк, що не перевищує одного року.
          У відповідності до ст.. 25 Закону, товариство має право придбавати частки у власному статутному капіталі без його зменшення на розмір такої частки лише за умови, що на день такого придбання товариство сформує резервний капітал у розмірі ціни придбання викупленої частки, який не може використовуватися для здійснення виплат на користь учасників такого товариства.
Відплатний договір про набуття товариством частки у власному статутному капіталі укладається лише за одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.
У разі придбання частки (частини частки) учасника самим товариством без зменшення статутного капіталу товариства воно зобов`язане здійснити відчуження такої частки відплатно не пізніше ніж через один рік з дня придбання частки (частини частки), якщо інший строк не встановлено статутом товариства. Відповідне положення може бути внесене до статуту товариства, змінене або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь усі учасники товариства.
Враховуючи правову та юридичну природу статутного капіталу товариства, правочин щодо  нерозподіленої частки, зокрема спрямований на її відчудження,  за будь-яких умов повинен бути відплатним.
В ході розгляду справи сторонами не надано, а судом не здобуто доказів оплатності правочину, укладеного між Товариством та ОСОБА_1 . 
В оскаржуваному акті визначено, що зазначена частка передається відповідачу 2 на умовах договору купівлі-продажу. Водночас, як з`ясовано судом першої інстанції та підтверджено сторонами в апеляційній інстанції договору купівлі-продажу не надано. При цьому інвестиційний договір, долучений до апеляційної скарги ОСОБА_1 , не береться судом до уваги, оскільки не досліджувався судом першої інстанції, про факт його наявності не вказував в ході розгляду справи жоден з представників відповідачів, а також умови даного договору не  вказують на його природу як договору купівлі-продажу, що суперечить акту приймання передачі частки від 06.12.2021, який є додатком до договору купівлі продажу, та на підставі якого відбулася реєстрація змін до відомостей про юридичну особу. Крім того, до долученого до апеляційної скарги інвестиційного договору не додано доказів, що такий правочин відбувся (відсутні докази здійснення оплат ОСОБА_1 , що визначені у цьому договорі).
Крім цього, згідно з пунктом 5 частини 2 статті 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" до компетенції загальних зборів учасників, серед іншого, належать перерозподіл часток між учасниками товариства у випадках, передбачених цим Законом.
          Один з таких випадків визначено ст. 15 Закону, згідно якої, якщо учасник товариства не вніс вклад для погашення заборгованості вартості частки чи її частини, виконавчий орган товариства має скликати загальні збори учасників, які можуть прийняти одне з таких рішень: 1) про виключення учасника товариства, який має заборгованість із внесення вкладу; 2) про зменшення статутного капіталу товариства на розмір неоплаченої частини частки учасника товариства; 3) про перерозподіл неоплаченої частки (частини частки) між іншими учасниками товариства без зміни розміру статутного капіталу товариства та сплату такої заборгованості відповідними учасниками; 4) про ліквідацію товариства.
          А відтак, незважаючи на різницю між нерозподіленою (без визначеного власника) та неоплаченою (з визначеним власником) частками, за наслідком їх відчудження відбувається перерозподіл часток учасників в товаристві.
Як доречно зазначив суд першої інстанції, при укладенні вказаного Акта приймання-передачі частки фактично відбувся перерозподіл часток між учасниками товариства, внаслідок чого частка ОСОБА_1 збільшилася до 47,98% , що безумовно свідчить про порушення вимог закону. Загальних зборів щодо відчуження нерозподіленої частки, перерозподілу часток, розгляду пропозицій щодо відчуження нерозподіленої частки не проводилось. Жоден учасник товариства не був повідомлений про намір директора ОСОБА_3 відчужити частку належну ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637". Доводи представника апелянта – адвоката Савонік Л.О. про те, що відбувалось листування та наявні докази на підтвердження того, що керівник підприємства пропонував учасникам придбати частку є лише припущеннями не підтвердженими жодними доказами. Твердження про те, що вказані докази не надані адвокатом через відсутність згоди ОСОБА_3 на розголошення адвокатської таємниці не можуть бути підставою для визнання таких обставин доведеними.
Зважаючи на викладене, обгрунтованим є висновок про те, що Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі від 06 грудня 2021 року є таким, що укладений всупереч закону.
Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга статті 203 цього Кодексу).
Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому частина 1 статті 216 Цивільного кодексу України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
У відповідності до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Так, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.
Отже, заявляючи позов про визнання недійсним правочину, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.
Під час вирішення справи судами прийнято до уваги те, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.
Так, підстави заявленого позову про визнання акта недійсним зводяться до того, що вказаний правочин є таким, що вчинений відповідачем-1 з порушенням пунктів 1, 2 статті 21, пункту 5 частини 2 статті 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", а також пункту 7.6 Статуту.
Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
У частині 1 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
З дослідженого судами вбачається, що у матеріалах справи відсутні докази надання письмової згоди загальних зборів учасників відповідача-1 на відступлення частки, належної ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" відповідачу 2, що є визначальним на переконання колегії суддів при розгляді даного спору. Учасники товариства не були обізнані із тим, що відчужується частка у товаристві, відбувається збільшення частки одного з учасників.
Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Зважаючи на викладене, судами обох інстанцій вбачається наявність у Акті приймання-передачі частки у статутному капіталі від 06 грудня 2021 року усіх вказаних дефектів, що вказують на його недійсність на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України.
Щодо позовної вимоги про скасування реєстраційної дії (запису) від 08 грудня 2021 року №1006061070010000349 про внесення змін до відомостей про юридичну особу, зміни складу або інформації про засновників, вчинену державним реєстратором виконавчого комітету Корнинської сільської ради Дітчуком Ярославом Михайловичем - в частині відчуження ОСОБА_1 частки в статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" номінальною вартістю 26961 грн. 50 коп., що становить 10,220732413% від загального розміру статутного капіталу.
За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону у Державному реєстрі прав реєструються, зокрема, речові права та їх обтяження на земельні ділянки.
Частиною 8 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 27 вказаного Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
Вимога про скасування запису про внесення змін до відомостей про юридичну особу, зміни складу або інформації про засновників, вчинену державним реєстратором виконавчого комітету Корнинської сільської ради Дітчуком Ярославом Михайловичем є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637", та залежить від наявності самого порушеного права позивача.
У постановах Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 18 листопада 2020 року у справі №750/5622/19, від 18 листопада 2020 року у справі №154/883/19 сформульовано висновок про те, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено в новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 вказаного Закону (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Позовні вимоги позивача про скасування реєстраційних дій, є похідними від основних (про визнання недійсними) акту, на підставі якого були і вчинені такі реєстраційні дії, і можуть бути предметом розгляду господарським судом.
Крім цього, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо: визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу; скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі.
З огляду на зазначене, оскільки позовні вимоги про визнання недійсним Акта приймання-передачі частки є обґрунтованими, - місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, а відтак похідні вимоги позивача про скасування реєстраційної дії (запису) обгрунтовано задоволені.
Щодо порушеного охоронюваного інтересу та ефективності способу захисту колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З огляду на положення статті 4 ГПК України, і статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Відтак, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.
За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.
Водночас, у рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Тобто, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/ захисту в обраний спосіб.
Відсутність порушеного права чи цивільного інтересу невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 , який є одним із засновників Товариства з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637" та володіє часткою у статутному капіталів відповідача - 1 номінальною вартістю 63014 грн 00 коп., що становить 23,89% від загального розміру статутного капіталу звернувся до суду із даним позовом за захистом своїх законних корпоративних інтересів.
Корпоративні права характеризуються, зокрема, тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами.
З цих підстав корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи.
За змістом положень статті 4, частини 1 статті 20 ГПК України та статті 167 Господарського кодексу України сторонами корпоративного спору є або юридична особа та її учасник (засновник, акціонер, член), або учасники юридичної особи, які володіють корпоративними правами, у тому числі учасник, який вибув.
Частинами 1, 2 статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Метою позову є відновлення становища, що існувало до спірної реєстраційної дії, тобто відновлення складу учасників, який існував до такої реєстраційної дії, а також відновлення порушених прав позивача та його законного корпоративного інтересу.
Таким чином, хоча позивач і оскаржує Договір купівлі-продажу, не будучи при цьому його стороною, оскаржує Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі, а також дії державного реєстратора, - однак вимога про скасування реєстраційного запису зумовлена необхідністю захисту саме корпоративних інтересів ОСОБА_2 як учасника Товариства, та відновлення складу учасників, який існував до такої реєстраційної дії.
Колегія суддів зауважує, що корпоративний інтерес має взаємозв`язок із корпоративним правом, який полягає в тому, що задоволення інтересу суб`єкта корпоративних відносин є метою корпоративного права, яке виступає як правовий засіб задоволення інтересів. Здійснення чи нездійснення можливості, яка становить зміст суб`єктивного корпоративного права, цілком залежить від волевиявлення самого учасника. Природно, що можлива поведінка буде перетворюватися на реально здійснювану лише тоді, коли вона сприятиме задоволенню тих або інших потреб суб`єкта, тобто коли певна поведінка буде відповідати його інтересам. Якщо в учасника немає інтересу до реалізації належного йому права, він може відмовитися від здійснення передбачених законом чи внутрішніми документами дій; він має право за власним бажанням здійснити дозволені дії в повному обсязі чи навіть частково, в порядку, найбільш вигідному для задоволення свого інтересу. Враховуючи наведене, корпоративний інтерес знаходиться поза межами корпоративного права, однак саме наявність майнового інтересу спонукає особу вступати у корпоративне правовідношення та реалізовувати набуті корпоративні права.
Судами обох інстанцій встановлено, що позивач звернувся з позовними вимогами, які фактично впливають на корпоративні права учасників товариства, а також на його власний корпоративний інтерес. Корпоративний інтерес позивача полягає у тому, що у відповідності до пункту 7.6 Статуту учасники Товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника, у відповідності до Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" виключно загальні збори перерозподіляють частки між учасниками товариства.
Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.
На позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.
Позивач в обґрунтування позовних вимог, серед іншого, посилається на порушення відповідачами - 1 та - 2 положень пунктів 1, 2 статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", а також згідно з пунктом 7.6 Статуту відповідача-1, згідно з якими учасник може за згодою решти учасників відступити свою частку (її частину) одному чи кільком учасникам цього товариства або ж третім особам; учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини учасника).
З огляду на те, що передбачено відступлення частки учасника товариства виключно за згодою решти учасників, а ОСОБА_2 є учасником Товариства та зазначає, що без його згоди відбулося відступлення частки від Товариства з додатковою відповідальністю "Кузнецовське АТП-15637" до відповідача 2: ОСОБА_1 на підставі оспорюваного Договору та Акта, а також порушено його корпоративний інтерес - скористатися переважним правом купівлі частки у разі її відступлення, бути поінформованим про відчуження частки у товаристві, прийняти участь у загальних зборах щодо перерозподілу часток, прийняти участь у вирішенні питання щодо частки товариства у товаристві - відтак місцевий суд дійшов правильного висновку, що позивач звернувся до суду з даним корпоративним спором за захистом своїх порушених корпоративних інтересів. Враховуючи порушення саме законного корпоративного інтересу, заявлений спосіб захисту є належним та ефективним, оскільки іншим чином ОСОБА_2 не буде мати можливості захистити свої інтереси.
При цьому в даній справі не може бути застосований спосіб захисту у формі переведення прав покупця на частку за договором купівлі-продажу, оскільки суд виснував, що договір укладений не був, а розподіл частки, що залишилася нероподіленою в товаристві, може бути здійснений виключно за результатами рішення загальних зборів.
Що стосується позовних вимог до відповідача-3 Державного реєстратора відділу з питань надання адміністративних послуг виконавчого комітету Корнинської сільської ради Дітчука Ярослава Михайловича, то господарський суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у їх задоволенні, виходячи з такого.
Відповідач є обов`язковим учасником господарського процесу - його стороною. Основною ознакою сторін господарського процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Однак, державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування рішення державного реєстратора незалежно від того, чи був цей реєстратор відповідачем у справі та чи був залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71).
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Частиною 4 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" визначено перелік документів, що повинні бути подані для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи.
Відповідно до частини 5 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються документи згідно з переліком.
Тобто, виходячи з обставин даної справи, для державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, змін статутного або складеного капіталу, змін складу або інформації про засновників, змін органу управління; змін статутного або складеного капіталу, повинен був бути поданий учасником (засновником) до державного реєстратора певний пакет документів.
Оскільки позивач самостійно не звертався до відповідача 3: Державного реєстратора відділу з питань надання адміністративних послуг виконавчого комітету Корнинської сільської ради Дітчука Ярослава Михайловича із заявами та пакетом документів для вчинення оспорюваної реєстраційної дії, а реєстраційна дія (запис) від 08 грудня 2021 року №1006061070010000349 про внесення змін до відомостей про юридичну особу, зміни складу або інформації про засновників, вчинена державним реєстратором виконавчого комітету Корнинської сільської ради Дітчуком Ярославом Михайловичем на підставі акту приймання-передачі від 06 грудня 2021 року, за зверненням відповідача-2 (що останнім не заперечується) у судів відсутні підстави для задоволення позовних вимог до відповідача-3.
Позивач вказав, що включення державного реєстратора до числа відповідачів зумовлено порушенням корпоративних прав позивача, відновити які можливо серед іншого, шляхом скасування записів державного реєстратора.
Державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.
Виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора не оскаржуються.
При цьому колегія суддів зазначає, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах даної категорії, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до нього.
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 48-49 постанови від 18 червня 2019 року у справі №923/705/18 (провадження №12-271гс18) спір про скасування рішення та/чи запису про державну реєстрацію прав чи обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у якому позивачем є особа, яка не була заявником щодо вчинення відповідних реєстраційних дій, а відповідачем - державний реєстратор, що вчинив відповідні дії за заявою іншої особи, є приватноправовим. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення та/чи запису про проведену державну реєстрацію права має бути особа, право якої зареєстровано, а тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постанові від 27 жовтня 2021 року у справі №826/5984/17 вказав, зокрема, що оскільки позивач пред`явив позовні вимоги до державного реєстратора, то він, з огляду на підстави заявленого позову та суть порушеного права позивача є неналежним відповідачем у цій справі.
Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову до відповідача-3, оскільки останній є неналежним відповідачем у даному спорі.
Безпідставними є доводи апелянта про порушення місцевим судом норм процесуального права з посиланням на те, що судом не було розглянуто заяву ОСОБА_6 щодо виключення його з учасників справи, оскільки визначення відповідачів у справі є виключно прерогативою позивача. Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 18 жовтня 2023 року у справі №918/38/22 було задоволено заяву ОСОБА_2 про уточнення позовної заяви, в якому останній просив суд вважати відповідачем 1 - ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637".
Доводи апелянта та представника ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" щодо порушенням місцевим судом норм процесуального права з огляду на розгляд спору, де позивач та відповідач були представлені ОСОБА_2 , як учасником та керівником товариства не беруться до уваги колегією суддів, оскільки жодних дій таких як визнання позову, визнання певних обставин відповідачем 1 вчинено не було, не вбачається жодного конфлікту інтересів.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з частиною 4 статті 165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 не посилався на незгоду із обраним позивачем способом захисту та на ту обставину, що між відповідачем 1 та відповідачем 2 в дійсності був укладений не договір купівлі-продажу частки у товаристві від 06 грудня 2021 року, а інвестиційний договір від тієї ж дати, копія якого додана до апеляційної скарги. Отже, відповідач 2 не вправі заперечувати проти таких обставин під час розгляду справи по суті з відповідних мотивів, які були ним наведені лише в апеляційній інстанції (подібні за змістом висновки наведено у постанові Верховного Суду від 02 червня 2020 року у справі №909/1054/19).
Неодноразові пояснення як ОСОБА_1 так і його представника - адвоката Савонік Л.О. про необхідність доповнення апеляційної скарги, її зміни та відповідно відкладення розгляду справи з цією метою не беруться до уваги колегією суддів, оскільки відповідно до частини 1 статті 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. Розгляд справи неодноразово відкладався, жодних клопотання апелянтом про зміну апеляційної скарги чи її доповнення з обгрунтуванням порушення строку на вчинення таких дій подано не було.
Доводи представника ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" стосовно неналежності як доказів копії статуту ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637", вимог в порядку статті 5, пункту 11 статті 32 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" /т.2, а.с.11, 12/ також не беруться до уваги, оскільки згідно частини 11 статті 80 ГПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Однак, про сумніви стосовно зазначених документів представником ТзДВ "Кузнецовське АТП-15637" заявлено лише в ході дослідження доказів у суді апеляційної інстанції.
Таким чином, враховуючи все викщевикладене, доводи ОСОБА_1 , викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Місцевим господарським судом повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.
За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                                 
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року у справі №918/38/22 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року у справі №918/38/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу №918/38/22 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "11" травня 2023 р.

Головуючий  суддя                                                                      Бучинська Г.Б. 

Суддя                                                                                              Грязнов В.В.  

Суддя                                                                                              Василишин А.Р.