ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 квітня 2023 року           справа №200/4177/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,
за участі секретаря судового засідання Антіпова М.О.,
представника відповідача Барабан В.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі №200/4177/22 (головуючий І інстанції Бабіч І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з публічної служби, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,-

                                                      ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 324 о/с від 26.07.2022 в частині звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади інспектора відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 26 липня 2022 року за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію”;
- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції з 27.07.2022 року на посаді інспектора відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 27.07.2022 року по день ухвалення судом рішення, з розрахунку розміру його середньоденної заробітної плати.
В обґрунтування позову зазначив, що під психологічним тиском керівництва він написав рапорти про звільнення за власним бажанням, при цьому керівництво не з`ясувало підстави для такого звільнення. 
26.07.2022 року позивач подав на ім`я начальника ГУ НП в Донецькій області заяву, в якій описав обставини подання рапорту про звільнення за власним бажанням під психологічним тиском та погрозами, з проханням скасувати наказ № 324 о/с від 26.07.2022 року в частині його звільнення та поновлення на посаді. Заяву направив поштою 27.07.2022 року.
Відповідно до пп. “ж” п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Проте, на час подання рапорту у позивача не було будь-яких поважних причин, які б обумовлювали можливість такого звільнення за власним бажанням, та про які він не зазначив у цих рапортах.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 324 о/с від 26.07.2022 року в частині звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади інспектора відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 26 липня 2022 року за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію”.
Поновлено ОСОБА_1 на службі в поліції, з 27.07.2022 року, на посаді інспектора відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 27316,80 грн. 
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.
Не погодившись з судовим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги.
З огляду на приписи п. 7 ст. 77 Закону № 580-VIII, п. 68 Положення №114 при звільненні поліцейського зі служби в поліції за власним бажанням не передбачено зазначення поважності причини звільнення.
Верховний Суд України в постанові від 24.06.2014 № 21-241а14 зазначив, що згідно з пунктом 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Проте, у межах передбаченого строку з дня подання рапорту про звільнення, сторони вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. 
22 липня 2022 року позивач подав на ім`я начальника ГУНП в Донецькій області рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.
Крім того, в рапорті позивач зазначив, що від проходження військово-лікарської комісії відмовляється, так як вважає себе здоровим, та вказав, що наслідки відмови від проходження ВЛК йому роз`яснено, з ними згоден.
Більш того, позивач подав рапорт, де зазначив, що наполягає на своєму звільненні з Національної поліції України з 26 липня 2022 року. Ця дата погоджена керівництвом.
Отже, ОСОБА_1 скористався правом на звільнення за власним бажанням із погодженим строком звільнення, шляхом подачі рапортів про звільнення від 22 липня 2022 року, із зазначенням бажаної дати звільнення, що є поважною причиною для скорочення тримісячного строку для подачі такого рапорту.
До спірних правовідносин застосовуються приписи п. 68 Положення № 114, як спеціального нормативно-правового акту у питанні лише регулювання терміну попередження керівництва про звільнення зі служби за власним бажанням, оскільки порядок звільнення визначено Законом № 580-VIII.
Тому позивач безпідставно вважає, що відповідач не з`ясував наявність конкретних поважних причин для звільнення та неможливість проходження служби.
Крім того, у позивача було достатньо часу поскаржитись на дії керівника, якщо він “залякував та погрожував позивачу”. Проте, від позивача не надходило жодних заяв, скарг, рапортів про здійснення на нього тиску зі сторони керівництва Бахмутського РВП. 
Позивач відправив свою заяву лише 13.08.2022 року, а не 27.07.2022 року, Головне управління заяву позивача отримало лише 26.08.2022 року, тобто вже після реалізації бажання позивача звільнитись зі служби.
У разі, якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку. Тому подальша подача позивачем 13 серпня 2022 року (після видання наказу про звільнення) заяви про недійсність рапорту про звільнення зі служби, яка надійшла до ГУНП в Донецькій області 26.08.2022 року, не створює правових наслідків для сторін.
Суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, оскільки предмет спору у цій справі не потребує складних правових досліджень, вивчення обсягу фактичних даних та аналізу первинних документів, а обсяг і складність виготовлених процесуальних документів є незначним.
Позивачем не надано належних доказів витрат на правову допомогу в розмірі 15000 грн.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги відповідача.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи. 
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив про відсутність справи в паперовому вигляді та що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП “Діловодство спеціалізованого суду”.
Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України). Також, щодо інституту відновлення втраченого судового провадження в адміністративній справі у зв`язку з запровадженням ЄСІТС зазначено, що втрата судового провадження стосується справ, які були сформовані в паперовій формі.
Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему “Електронний суд” матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.
Отже, враховуючи зазначений лист Верховного Суду, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі “Електронний суд”.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції. Займана посада перед звільненням – інспектор відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області.
22 липня 2022 року ОСОБА_2 подав на ім`я начальника ГУНП в Донецькій області рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. У вказаному рапорті, позивач відмовився від проходження медичної військово-лікарської комісії та надав згоду на відшкодування з його грошового забезпечення вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (користування) яких не закінчився. Також позивачем зазначено, що на момент звільнення на лікарняному, у відпустці перебувати він не буде.
26 липня 2022 року ОСОБА_2 подав ще один рапорт на начальника ГУ НП в Донецькій області, в якому наполягав на своєму звільненні зі служби в Національній поліції України за власним бажанням, згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України “Про Національну поліцію” з 26.07.2022. Також позивачем зазначено, що на момент звільнення на лікарняному, у відпустці перебувати він не буде.
26 липня 2022 року наказом ГУНП в Донецькій області № 324 о/с відповідно до розділу VII Закону України “Про Національну поліцію” ОСОБА_2 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) з 26 липня 2022 року. 
27 липня 2022 року ОСОБА_2 подав заяву на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області генерала поліції третього рангу Осипенка Р.І., в якій просив вважати недійсним свій рапорт від 22.07.2022 про звільнення з посади, оскільки подання цього рапорту було здійснено за відсутності будь-яких поважних причин для звільнення під психологічним тиском Оскільки фактично будь-яких причин для звільнення позивача за власним бажанням не було, ОСОБА_2 просив скасувати наказ № 324 о/с від 26.07.2022 року про своє звільнення та поновити його на посаді.
До ГУНП в Донецькій області надійшла заява позивача від 26.07.2022 року, у якій позивач просив вважати недійсним рапорт від 22.07.2022 року про звільнення зі служби.
Відповідачем направлена відповідь від 10.09.2022 року за № 2442/12/01-2022, в якій позивачу роз`яснено положення нормативно-правових актів, якими керувався відповідач.
Також зазначено про відсутність порушень з боку керівництва Бахмутського РВП ГУНП в Донецькій області, викладених у заяві позивача.
Позивачу повідомлено, що в день звільнення, заяв, скарг щодо психологічного тиску з боку керівництва Бахмутського РУП ГУНП в Донецькій області або працівників сектору кадрового забезпечення Бахмутського РУП ГУНП в Донецькій області до ГУНП в Донецькій області не надходило. Крім того, в заяві працівника про звільнення з роботи за власним бажанням вказана дата звільнення, тому відкликати заяву можна тільки до цієї дати. 
Оскільки в своєму рапорті на звільнення за власним бажанням позивач вказав дату звільнення 26.07.2022 року, тому задовольнити заяву позивача неможливо.
Зазначено, що заява від 26.07.2022 року до управління кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області надійшла 26.08.2022 року за вх № 4713. Оскільки в день звільнення позивач не виявив бажання залишитись на службі в поліції, тому звільнення позивача з Національної поліції відбулося через власне волевиявлення та з урахуванням конкретної дати звільнення, яка вказана у власноручно написаному рапорті.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що волевиявлення позивача під час написання рапортів не було вільним, а відповідач не з`ясував наявність чи відсутність причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, як необхідну умову для звільнення позивача зі служби за власним бажанням. Тому звільнення позивача відбулося без законної підстави, отже позивач підлягає поновленню на тій же посаді та у тому ж органі, з якого він був протиправно звільнений.
Оцінка суду.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На підставі частини другої статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби […].
Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закону України “Про Національну поліцію” від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі – Закон № 580-VIII).
Як визначено частиною першою статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.
Відповідно до частин другої та третьої статті 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Згідно пункту 4 розділу XI Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються до цих правовідносин в частині, що не суперечить цьому Закону.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначений Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджений постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі – Положення № 114).
Відповідно до підпункту “ж” пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням – при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
На підставі пункту 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Тобто, у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) поліцейський має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Таким чином, видача уповноваженим органом наказу про звільнення поліцейського зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.
Верховний Суд України у постанові по справі № 21-241а14 від 24.06.2014 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою, в межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.
Таку ж правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 05.02.2020 в справі № 819/744/16 та від 20.05.2020 року в справі № 804/868/16.
Отже, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення № 114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.
При цьому, за змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.
Матеріали справи свідчать, що позивач подав рапорт, в якому наполягав на своєму звільненні зі служби в Національній поліції України за власним бажанням згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України “Про Національну поліцію” з 26.07.2022 року, який за поясненнями позивача він написав під психологічним впливом та погрозами про притягнення до кримінальної відповідальності керівниками Головного управління Національної поліції в Донецькій області.
Отже, формально, за умов дотримання приписів чинного законодавства, відповідач мав можливість звільнити позивача саме 26 липня 2022 року.
Разом з тим, у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 “Про практику розгляду судами трудових спорів” судам роз`яснено, що по справах про звільнення за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.
У такій категорії справ суди особливу увагу приділяють дослідженню поведінки позивача після написання ним заяви (рапорту) про звільнення, адже якщо на працівника справді чинився тиск з метою його звільнення, то в останнього є можливість відкликання такої заяви, в тому числі засобами поштового, телеграфного чи електронного зв`язку, або звернення із заявою чи скаргою до органів поліції, Державної служби України з питань праці тощо. Саме такі дії позивача можуть свідчити про відсутність наміру і вільного волевиявлення на звільнення.
Вказані висновки підтверджуються правовими позиціями Верховного Суду викладених в постанові від 17.02.2020 у справі № 495/9926/18 та постанові від 11.12.2019 у справі № 483/1070/17.
Рапорти позивача містять зауваження, що на момент звільнення позивач не буде перебувати на лікарняному чи у відпустці. 
Проте, в разі домовленості сторін про звільнення позивача за власним бажанням з конкретної дати, є безпідставним зазначення такого застереження на майбутнє.
Вислів “на момент звільнення”… “не буду перебувати”…, без зазначення позивачем конкретної дати звільнення, може свідчити, що сторони не досягли згоди про конкретну дату звільнення.
Відповідач не навів обґрунтованих доводів, чому, за умови узгодження дати звільнення позивача, в його рапортах містяться такі застереження.
Між тим, позивач, стверджує, що рапорти написані під примусом керівництва. 
Своє волевиявлення щодо небажання звільнення позивач підтвердив на наступний день після подання рапорту про звільнення, коли подав заяву про його відкликання.
Пунктом 8 Положення № 114 визначено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема за власним бажанням при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Проте, відповідач, не з`ясувавши наявність чи відсутність причин, що перешкоджають виконанню позивачем службових обов`язків, відмовив в задоволенні рапорту позивача про відкликання заяви про звільнення. 
З огляду на викладене, суд вважає, що волевиявлення позивача під час написання рапортів не було вільним, а відповідач не з`ясував наявність чи відсутність причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, як необхідну умову для звільнення позивача зі служби за власним бажанням. 
Відповідно до частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави; у разі надання особою завідомо неправдивої інформації під час прийняття на службу в поліції.
Згідно з підпунктом “ж” пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Отже, статтею 77 Закону № 580-VIII та Положенням № 114 чітко визначений вичерпний перелік підстав звільнення особи, яка служить в органах Національної поліції.
До закінчення визначеного у пункті 68 Положення № 114 строку, служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови зазначення в рапорті саме поважних причин неможливості продовження служби та якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто конкретної дати, з якої служби в поліції припиняється.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах висловлена Верховним Судом у постанові від 05.02.2020 у справі № 819/744/16.
Однак, відповідач при звільненні ОСОБА_2 не з`ясував наявність конкретних поважних причин для звільнення за власним бажанням та причин неможливості проходження служби, а зміст рапортів позивача про звільнення не відповідав його волі та бажанню припинити службу, оскільки в момент написання рапортів не було досягнуто домовленості про звільнення з конкретної дати.
Тому, звільнення позивача за рапортом про звільнення за власним бажанням без зазначених конкретних причин, що перешкоджають подальшому виконанню службових обов`язків, не відповідає Закону № 580-VIII та Положенню № 114.
Як зазначалося вище, відповідно до пункту 4 розділу XI Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються до цих правовідносин в частині, що не суперечить цьому Закону.
Враховуючи, що норми Закону № 580-VIII не врегулюють процедуру поновлення на посаді поліцейських, звільнення яких визнано судом незаконним, відповідно до ст.7 КАС України до спірних правовідносин застосовуються положення частини першої статті 235 КЗпП України, яка передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України “Про запобігання корупції” іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Оскільки звільнення позивача відбулося без законної підстави, останній підлягає поновленню на тій же посаді та у тому ж органі, з якого він був протиправно звільнений.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність та скасування наказу начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 324 о/с від 26.07.2022 року в частині звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади інспектора відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 26 липня 2022 року за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію”, та поновлення позивача на службі в поліції з 27.07.2022 року на посаді інспектора відділу реагування патрульної поліції Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області.
Суд не перевіряє правильність визначення середнього грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу, оскільки в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Щодо судових витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.
Приписами частини першої статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав копії договору про надання правової допомоги від 12.08.2022 року, який укладений між адвокатом Янюком В.Ю. та позивачем, додатків № 1 (відповідно до п. 1 якого, вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги від 12.08.2022 року щодо підготовки даної позовної заяви до Донецького окружного адміністративного суду та участі в розгляді справи судами всіх інстанцій в якості представника позивача, становить 15000 грн.) та № 2 до договору про надання правової допомоги від 12.08.2022 року, які укладені між адвокатом Янюком В.Ю. та позивачем, акту про оплату послуг в сумі 15000,00 грн., відповідно до додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 12.08.2022 року, який укладений між адвокатом Янюком В.Ю. та позивачем.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц.
З врахуванням наданих доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу, з огляду на задоволення позову, виходячи з критерію розумності розміру витрат на правничу допомогу та з конкретних обставин справи суд погоджує висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.
В контексті наведеного апеляційний суд звертає увагу апелянта, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення співмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З огляду на це, відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами.
Однак відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт. Суд таких обставин також не встановив.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 200/4177/22 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 200/4177/22 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 10 квітня 2023 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 10 квітня 2023 року.

Головуючий суддя                                                                      І.Д. Компанієць
Судді                                                                                            А.В. Гайдар
                                                                                                          Е.Г. Казначеєв