Справа № 463/9620/19                         Головуючий у 1 інстанції: Головатого Р.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2666/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       23 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Гай О.О.
за участю: представника Личаківської РА ЛМР – Башти Г.О., 
представника Львівської міської ради – Тарасович О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права на житло, позовною заявою третьої особи із самостійними вимогами Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Господар», про виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право на житло.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є рідною сестрою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та з якою позивач з 2013 року проживала у неприватизованій квартирі АДРЕСА_1 .
У 2013 році позивач за згодою сестри поселилася до неї у вказану квартиру та з цього часу вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, за спільні кошти утримували квартиру, оплачували житлово-комунальні послуги, проводили ремонтні роботи.
Сестра позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач займалася захороненням сестри та після її смерті продовжила проживати у спірній квартирі, нести витрати на її утримання, оплачувати житлово-комунальні послуги, однак після того як вирішила переоформити на себе договори про надання житлово-комунальних послуг з`ясувалося, що для цього потрібно зареєструватися у вказаній квартирі, для чого у свою чергу потрібна згода основного квартиронаймача – сестри позивача, яка померла. 
Враховуючи наведене, на підставі ст.64, 65 ЖК України, ст.16 ЦК України, просила позов задовольнити.
Третя особа із самостійними вимогами Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Господар», в якому просила виселити ОСОБА_1 із самовільно зайнятого житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ЛРА ЛМР позовні вимоги обґрунтовує тим, що на території Личаківського району м. Львова знаходиться житловий будинок АДРЕСА_2 , який перебуває на обслуговуванні ЛКП «Господар».
У вказаному будинку розташована комунальна квартира АДРЕСА_3 , наймачем якої був ОСОБА_3 (ордер №000335 від 19.11.1993), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а його дружина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та знята з реєстрації 01.03.2016. За вказаною адресою також проживав і був зареєстрований з 13.11.2012 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (другий чоловік ОСОБА_4 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 та знятий з реєстрації 14.04.2019.
25.01.2020 працівниками ЛКП «Господар» вручено ОСОБА_1 письмове попередження про звільнення самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 , однак остання на таке не відреагувала, житлове приміщення не звільнила.
Оскільки ОСОБА_1 ордер на вказане жиле приміщення не видавався, договір найму нею не укладався така на підставі ч.3 ст.116 Житлового кодексу України підлягає виселенню з квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим ЛРА ЛМР на підставі наданих їй п.4.66 додатку 3 Положення про ЛРА ЛМР звернулася до суду із вказаними позовними вимогами, які просила задовольнити.
Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 20 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права на користування та проживання у квартирі АДРЕСА_1 – відмовлено.
Позов Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради – задоволено.
Виселено ОСОБА_1 із самовільно зайнятого житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради 2102 грн. (дві тисячі сто дві гривні) судових витрат.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишився другий абзац п. 9 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що надані у п.9 Постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», згідно яких: відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Матеріалами справи, зокрема, показаннями свідків чітко встановлено, що позивач постійно проживала з покійною ОСОБА_4 , допомагала їй, доглядала за нею. 
Наголошує, що  матеріалами справи доведено, що позивач спільно проживала з ОСОБА_4 , доглядала її, вигулювала собаку, прибирала, постійно була з нею. Наведене доводить наявність ознак сім`ї. Крім цього, позивач була рідною сестрою покійної ОСОБА_4 . Таким чином, суд першої інстанції безпідставно знівелював докази та надав неправильну оцінку показанням свідків.
Стверджує, що безпідставним також є висновок суду першої інстанції про те, що позивач самоправно зайняла спірну квартиру та підлягає виселенню на підставі ч.3 ст.116 ЖКУкраїни, зокрема матеріалами справи доведено, що позивач поселилася у спірну квартиру до основного квартиронаймача, спільно з нею проживала, мали спільний побут.В даному випадку, матеріалами справи доведено, що позивач поселялася в спірну квартиру у відповідності з ст.65 Житлового кодексу України, відповідно спірна квартира позивачем самоправно не зайнята, що виключає можливість виселення позивача з квартири на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України.
Просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким первісний позов ОСОБА_1 задовольнити, а у задоволенні позову Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради відмовити.
Личаківська районна адміністрація подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник Личаківської районної адміністрації – Башта Г.О. просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, покликаючись на доводи, викладені у відзиві на скаргу.
Представник Львівської міської рада – Тарасович О.І. просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася подала клопотання про відкладення розгляду, у зв`язку з хворобою, проте відповідних доказів перебування на лікарняному до клопотання не подано, а тому колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за її відсутності. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з”ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішенням таким вимогам відповідає.
Матеріалами справи підтверджено, що 29.11.1993 ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , було видано ордер №000335 на вселення у квартиру АДРЕСА_1 . 
Встановлено, що ОСОБА_4 , яка є рідною сестрою позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 була зареєстрована у вказаній квартирі як дружина основного квартиронаймача, що підтверджується копіями свідоцтв про народження та про укладення шлюбу (т.1 а.с.7, 197), ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.8).
Комісією ЛКП «Господар» встановлено, що вищевказану квартиру самовільно зайняла ОСОБА_1 (т.1 а.с.74), у зв`язку з чим останній вручено попередження від 27.01.2020 про звільнення вказаного приміщення в термін до 30.01.2020, яке ОСОБА_1 підписати відмовилась (т.1 а.с.73).
Зазначена квартира перебуває у комунальній власності.
Статтею 58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
У відповідності до ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем – житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності – відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем – громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Статтею 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
Згідно зі ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Згідно із пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 не була членом сім`ї ОСОБА_4 в розумінні ч.2 ст.64 ЖК України, оскільки є її сестрою, а ордер №000335 від 29.11.1993 було видано ОСОБА_3 , як основному квартиронаймачу, доказів того, що ОСОБА_1 вселилася у вказану квартиру, як член сім”ї наймача матеріали справи не містять.
Також встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою №09552 про реєстрацію місця проживання особи та довідкою №1 від 20.01.2021 з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації (т.1 а.с.198, 199).
Як вбачається з копії свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від березня 1997 року зазначена квартира була приватизована, позивачем ОСОБА_1 та її сестрою ОСОБА_4 згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т.1 а.с.209-214).
З інформаційної довідки №232073142 від 11.11.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_5 (т.1 а.с.166-173).
Ураховуючи наведене встановлено,що позивач володіє іншим житлом, придатним для проживання, а тому її виселення зі спірного приміщення не порушить жодне право на житло.
Суд вірно зазначив, що позивачем не доведено факт набуття нею права на користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем ОСОБА_4 .
Із вказаним висновком районного суду колегія суддів повністю погоджується.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено: 02.06.2023
Головуючий                                                        
Судді