ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/28990/19	Головуючий у 1-й інстанції   Стельмащук П.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/241/23 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Костів О. З., Шевчук Г. М., 
секретар - Іванюта О.М. 
з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Самуляка М.Ю. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Самуляка Михайла Юрійовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2022 року, повний текст якого складено 2 грудня 2022 року, ухвалене суддею Стельмащуком П.Я. у цивільній справі №607/28990/19 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської районної державної адміністрації, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору — ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, 
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що посадовою особою органу державної влади - Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області було видано розпорядження, в результаті визнання якого на підставі судових рішень незаконним у нього витребувано належну йому земельну ділянку, яка була добросовісно набута ним за договором купівлі-продажу у ОСОБА_2 . Позивач вважав, що державою Україна в особі органу виконавчої влади йому заподіяно майнову шкоду у розмірі вартості земельної ділянки.
Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь майнову шкоду у розмірі 99 660 грн.
Справа розглядалась судами усіх інстанцій.
Постановою Верховного Суду від 6 жовтня 2021 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 березня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд у постанові від 6 жовтня 2021 року вказав, що суди дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову лише з тих підстав, що між позивачем та районною державною адміністрацією відсутні деліктні правовідносини. Для визначення ефективного способу захисту порушеного права під час нового розгляду справи необхідно встановити, чи існує у позивача реальна можливість отримати на підставі ст. 661 ЦК України відшкодування завданих йому збитків у вигляді вартості вилученої земельної ділянки від продавця ОСОБА_2 (який отримав її безоплатно), встановити, чи не були передані у власність або користування ОСОБА_1 інші земельні ділянки, що могло б свідчити про адекватну компенсацію за витребувану у нього земельну ділянку. 
Також Верховний Суд вказав на необхідність врахування обставин щодо дотримання принципу добросовісності при набутті земельної ділянки (постанова Верховного Суду від 26 березня 2019 року у справі №607/7051/15-ц).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Самуляк М.Ю. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вказує, що позбавлення ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку без виплати компенсації чи іншого відшкодування призвело до того, що на останнього покладено непропорційний та надмірний тягар. Вини ОСОБА_2 у незаконній приватизації земельної ділянки, яка була продана ОСОБА_1 немає, земельна ділянка витребувана у останнього у зв`язку із помилкою Управління Держкомзему у Тернопільському районі. Звернення до суду із позовом до ОСОБА_2 на підставі ст. 661 ЦК України буде неефективним засобом захисту порушеного права, оскільки у ОСОБА_2 відсутні кошти для повернення позивачу за продану земельну ділянку. В даній справі наявний причинний зв`язок між шкодою та протиправними діяннями заподіювача, оскільки земельна ділянка була витребувана у ОСОБА_1 через визнання незаконним та скасування розпорядження Голови Тернопільської РДА від 10 грудня 2012 року.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Самуляка М.Ю., який підтримав доводи апеляційної скарги, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом встановлено наступні обставини.
12 травня 2010 року головою Тернопільської районної державної адміністрації прийнято розпорядження №509 про надання ОСОБА_2 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,64 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Ступківської сільської ради.
На замовлення ОСОБА_2 товариством з обмеженою відповідальністю “Геоземсервіс” розроблено проект землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки.
13 березня 2011 року рішенням сесії Тернопільської районної ради №83 погоджено проект землеустрою щодо встановлення меж адмінутворення села Ступки.
14 червня 2012 року рішенням 43-ої сесії 5-ого скликання Тернопільської обласної ради №1375 “Про затвердження проекту землеустрою щодо встановлення меж адмінутворення села Ступки на території Ступківської сільської ради” затверджено проект землеустрою щодо встановлення меж адмінутворення села Ступки на території Ступківської сільської ради загальною площею 724,12 га.
10 грудня 2012 року головою Тернопільської районної державної адміністрації прийнято розпорядження №1328-од про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,64 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Ступківської сільської ради (том 1, а.с. 62).
27 листопада 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6125287700:01:001:0910 за ОСОБА_2 і видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 .
01 вересня 2014 року ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 6125287700:01:001:0910 відчужив ОСОБА_1 за ціною 104 897,00грн., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Бриксою Т. І.
23 жовтня 2014 року право власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 28 січня 2016 року у справі №607/7137/15-к про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 367 КК України, звільнено її від відповідальності за вказане кримінальне правопорушення у зв`язку із закінченням строків давності та закрито кримінальне провадження. Вказана ухвала набрала законної сили. Судом встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді заступника начальника Управління Держкомзему у Тернопільському районі та виконуючи обов`язки начальника Управління, 15 серпня 2012 року на засіданні комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації землеустрою, діючи відповідно до пункту 13 Типового положення про комісію з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 року №1420 як уповноважений на підписання та скріплення печаткою відповідних висновків представник Управління Держкомзему у Тернопільському районі та будучи відповідно до пункту 14 вказаного Положення головою даної комісії, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, підписала та завірила гербовою печаткою висновок №597, яким вирішено погодити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,64 га у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства на території Ступківської сільської ради (за межами населеного пункту).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2018 року (справа №607/7051/15-ц) визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Тернопільської РДА від 12 травня 2010 року №509 про складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,64 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Ступківської сільської ради. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Тернопільської РДА від 10 грудня 2012 року №1328-од, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,64 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Ступківської сільської ради. Визнано недійсним свідоцтво про право власності за ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку від 27 листопада 2013 року за №13501228, кадастровий номер 6125287700:01:001:0910. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 та зобов`язано повернути земельну ділянку площею 0,64 га на користь держави в особі Ступківської сільської ради вартістю 57 216,00 гривень.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 — задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2018 року в частині задоволення позовних вимог Прокуратури Тернопільської області в інтересах держави в особі Ступківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Тернопільської РДА від 12 травня 2010 року №509 про складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,64 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Ступківської сільської ради — скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові Прокуратури Тернопільської області в інтересах держави в особі Ступківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області до Тернопільської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа — Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Тернопільської РДА від 12 травня 2010 року №509 про складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,64 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Ступківської сільської ради — відмовлено. В частині вирішення решти позовних вимог — рішення залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 — адвоката Вароди П.Б. — залишено без задоволення. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2018 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року - залишено без змін.
У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року (справа №607/7051/15-ц) зазначено про те, що ОСОБА_1 не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об”єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що земельна ділянка вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що становить його добросовісність під час набуття ділянки у власність під обгрунтований сумнів. Крім цього, Верховним Судом відхилено доводи щодо законності дій ОСОБА_2 при зверненні до органу державної влади про безоплатне надання земельної ділянки, оскільки він звернувся не до особи, уповноваженої розпоряджатися землями територіальної громади, а до іншої юридичної особи, в результаті чого було незаконно позбавлено права власності територіальну громаду села Ступки на належну їй земельну ділянку.
Згідно висновку експерта за результатами проведеної судової оціночно-земельної експертизи від 27.04.2020 року №342/20-22, ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером 6125287700:01:001:0910 площею 0, 6401 га у с.Ступки Тернопільського району, на момент проведення експертизи складає 99 660 грн.
Окрім наведених обставин, у суді апеляційної інстанції з пояснень представника ОСОБА_1 - адвоката Самуляка Ю.М. встановлено, що ОСОБА_1 не надавались інші земельні ділянки в якості компенсації у зв”язку із вилученням спірної земельної ділянки.
З часу, з якого ОСОБА_1 належала спірна земельні ділянка, він не поніс жодних витрат на її поліпшення, утримання та збереження.
Спричинена ОСОБА_1 шкода у зв”язку із вилученням земельної ділянки полягає виключно у понесених витратах на її придбання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачу завдано шкоди у зв”язку з придбанням товару в особи, яка не мала права на його продаж, враховуючи встановлену судом незаконність виникнення права власності на спірну земельну ділянку у продавця ОСОБА_2 . Тому належним способом відновлення порушеного права позивача як кінцевого набувача є звернення до особи, в якої він придбав земельну ділянку, з вимогою про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.
При цьому суд критично оцінив твердження позивача про те, що позов до продавця земельної ділянки — ОСОБА_2 є неефективним способом захисту через відсутність в останнього коштів для повернення ОСОБА_1 , оскільки саме заперечення ОСОБА_2 щодо повернення коштів та його пояснення в якості свідка про відсутність коштів не може бути достатнім аргументом для відхилення можливості заявити до нього позов на підставі ст. 661 ЦК України. В межах розгляду даної справи сторони не подавали доказів і не заявляли клопотань про витребування доказів щодо майнового стану ОСОБА_2 та неможливості відшкодування завданих ОСОБА_1 збитків, а його допит в якості свідка про відсутність у нього коштів суд оцінив критично.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції.
Статтею 41 Конституції України, статтею 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним та повинно забезпечити “справедливий баланс” між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. 
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.         Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Встановлення справедливого балансу між приватним і суспільним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу, що неправомірно надав земельну ділянку первинному набувачу, але й бездіяльності особи-первинного набувача щодо його необізнаності з неможливістю набуття земельної ділянки (п.115-118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17).
Законодавство України надає особі-добросовісному набувачу додаткові ефективні засоби юридичного захисту у зв”язку із витребуванням у нього земельної ділянки на користь держави.
Так, відповідно до ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
       Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, за яких умов витребування земельної ділянки у кінцевого набувача на користь держави не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 червня 2020 року (справа №487/10128/14-ц), від 15 вересня 2020 року (справа №469/1044/17) висловила правову позицію про те, що у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред”явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2510цс15), постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 125.6.3)).
Враховуючи зміст порушеного права та характер правопорушення, обставини даної справи, висновки Великої Палати Верховного Суду у вищевказаних справах, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що відшкодування завданих ОСОБА_1 збитків належно врегульоване ст. 661 ЦК України.
Підстави для відшкодування шкоди відповідно до ст.ст. 22, 1173, 1174 ЦК України у даному випадку відсутні, так як ОСОБА_1 довів лише факт заподіяння шкоди, її розмір та протиправність діяння відповідача, проте не довів причинно-наслідковий зв”язок між шкодою та протиправним діянням, зокрема, не довів, що шкода йому заподіяна виключно внаслідок неправомірних дій відповідача і тільки такі дії стали єдиною і достатньо причиною заподіяння шкоди.
Доводи апеляційної скарги про те що Велика Палата Верховного Суду як мінімум у двох своїх постановах підтвердила право на звернення з позовом про відшкодування завданої шкоди, яка завдана органом державної влади чи органом місцевого самоврядування; у даній справі позивачем доведено усі необхідні елементи для відшкодування матеріальної шкоди: наявність шкоди — вартість вилученої земельної ділянки у розмірі 99 660 грн., протиправність діяння заподіювача шкоди - незаконне розпорядження голови Тернопільської РДА від 10 грудня 2012 року №1328-од, причинний зв”язок між шкодою та протиправним діянням, оскільки земельні ділянка була вилучена у позивача виключно внаслідок визнання незаконним та скасування розпорядження голови Тернопільської РДА від 10 грудня 2012 року №1328-од, доказами протиправності діяння та причинно-наслідкового зв”язку між шкодою і протиправним діянням є обставини, встановлені судовими рішеннями у справі №607/7051/15-ц, зокрема, Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року встановлено відсутність вини ОСОБА_2 у незаконній приватизації земельної ділянки, яка була продана ОСОБА_1 , така ситуація виникла виключно через помилку посадової особи Управління Держкомзему у Тернопільському районі, колегія суддів оцінює критично з наступних мотивів.
Судовими рішеннями у справі №607/7051/15-ц, окрім протиправності розпорядження голови Тернопільської РДА від 10 грудня 2012 року №1328-од, також встановлено, що ОСОБА_1 не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об”єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що земельна ділянка вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що становить його добросовісність під час набуття ділянки у власність під обгрунтований сумнів (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2019 року). Крім цього, Верховним Судом у зазначеній постанові також відхилено доводи щодо законності дій ОСОБА_2 при зверненні до органу державної влади про безоплатне надання земельної ділянки, оскільки він звернувся не до особи, уповноваженої розпоряджатися землями територіальної громади, а до іншої юридичної особи, в результаті чого було незаконно позбавлено права власності територіальну громаду села Ступки на належну їй земельну ділянку.
За таких обставин, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що позивачем не доведено, що протиправні дії відповідача були єдиною причиною заподіяння шкоди.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що вибір ефективного способу захисту належить позивачу, на його думку звернення з позовом до ОСОБА_2 буде неефективним, так як ОСОБА_2 повідомив про відсутність коштів; позбавлення права власності ОСОБА_4 без виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування призведе до того, що на нього покладено “непропорційний або надмірний тягар”, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також щодо посилання на практику ЄСПЛ, зокрема на рішення від 16 травня 2017 року у справі “Кривенький проти України”, від 11 червня 2020 року у справі “МПП Фортеця” проти України”, а також на інші рішення ЄСПЛ, колегія суддів зазначає наступне.
Спільним у всіх вказаних в апеляційній скарзі рішеннях ЄСПЛ є висновок про те, що заявник повинен довести, що національні засоби юридичного захисту вичерпані або є неадекватними чи неефективними за конкретних обставин справи.
У даній цивільній справі ОСОБА_4 не довів, що він вичерпав засоби юридичного захисту, встановлені чинним законодавством України, зокрема, ст. 661 ЦК України, а також не довів, що такий спосіб захисту є неадекватним чи неефективним за конкретних обставин справи. 
Небажання ОСОБА_4 звертатись із відповідним позовом до ОСОБА_2 та усні заперечення останнього повертати ОСОБА_4 отримані від нього кошти за земельну ділянку, не свідчать про те, що звернення з відповідним позовом до ОСОБА_2 є неадекватним чи неефективним способом захисту за конкретних обставин справи. 
Суд першої інстанції вірно зазначив, що докази майнового стану ОСОБА_2 , які б свідчили про неефективність звернення з позовом до нього, при розгляді цієї справи до суду не подавались та позивач не заявляв відповідних клопотань про витребування таких доказів, а суд за власною ініціативою таких доказів збирати не може. Показання ОСОБА_2 в якості свідка про відсутність у нього коштів для повернення ОСОБА_4 не є належним та достатнім доказом неефективності пред”явлення до нього відповідних вимог. 
Рішення суду є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Самуляка Михайла Юрійовича — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2022 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 13 квітня 2023 року.

Головуюча                                                                        Хома М.В.
Судді                                                                                Шевчук Г.М.

                                                                               Костів О.З.