Номер провадження: 22-ц/813/3770/23 
Справа № 521/3206/22
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В., 
за участю секретаря судового засідання – Сінько А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник-адвокат Осадчий Анатолій Юрійович, ОСОБА_1 
на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2022 року
у справі про визнання договору частково недійсним
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 
позивачка - ОСОБА_1 
відповідач - ПАТ «Дельта Банк»
відповідач - ТОВ «Консалт Солюшенс»
третя особа - ТОВ «Український промисловий банк»

встановив:

У лютому 2022 року позивачі звернулися до суду з вказаним вище позовом, в якому просили визнати недійсним пункт 92, у тому числі підпункт 92.1, підпункт 92.2 Додатку №1 “Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами” до Договору про відступлення прав вимоги № 2292/К від 21 липня 2020 року між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ “Консалт Солюшенс”, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 236, посилаючись на вимоги ч.1 ст.215 ЦК України,ч.1 ст. 203 ЦК України,ч.1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, вказують про те, що в додатку №2 до Договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України не зазначено про перехід прав вимоги за договорами, що укладено ОСОБА_1 або ОСОБА_1 та у зв`язку з цим ПАТ «Дельта Банк» не мало жодних правових підстав передавати ТОВ «Консалт Солюшенс» права вимоги за Договором відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року №2292/К, укладеного між ними, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований в реєстрі за №236: до ОСОБА_1 за кредитним договором №3-502/ФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року, до ОСОБА_1 за іпотечним договором №3-502/ФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року, до ОСОБА_1 за договором поруки №3-502/ZФПОР-07 від 19 листопада 2007 року. Натомість в додатку №2 до Договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року вказано: відомості про позичальника за кредитним договором - « ОСОБА_2 »; відомості про заставодавця « ОСОБА_2 » за договором №3-502/ZФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року, майно що передано в заставу - автомобіль марки DADISHUTLE 2007 року випуску; відомості про поручителя « ОСОБА_2 » за договором №3-502/ZФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року, отже в цьому додатку до вказаного договору не зазначено про перехід прав вимоги за договорами, що укладено ОСОБА_1 або ОСОБА_1 .
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2022 року в задоволенні вказаного вище позову ОСОБА_1 , ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачі посилаючись на обставини якими обґрунтовується позов, вказують про незгоду з висновками суду про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення, оскільки вважають ці висновки помилковими та такими, що не відповідають обставинам справи, оскаржуване рішення невмотивоване, тому просять скасувати рішення суду від 07 вересня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ТОВ “Консалт Солюшенс” просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивачів, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, зокрема зазначає, що договір про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року, укладений між ТОВ “Український промисловий банк” та ПАТ “Дельта Банк” та окремі пункти Додатку №2 до цього договору є чинними, жодного рішення про визнання їх недійсними не приймалось, скаржники не оскаржували в судовому порядку цей договір, а тому, відповідно до положень ст. 204 ЦК України, діє презумпція правомірності правочину, отже ПАТ “ Дельта Банк” набув права вимоги за кредитними зобов`язаннями до позивачів на підставі договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року, укладеного між ТОВ “Український промисловий банк” та ПАТ “Дельта Банк”. Так само, будучі новим кредитором за кредитними зобов`язаннями позивачів, ПАТ “Дельта Банк правомірно уклало Договір №2292/К про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року з ТОВ “Консалт Солюшенс”, тому вважає посилання скаржників на те, що ТОВ “Консалт Солюшенс” фактично не набуло права вимоги до них за кредитним договором №3-502/ФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року є безпідставними. Водночас зазначає, що внаслідок відступлення права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, не відбувається будь якого порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу боржника, що є необхідним для застосування конструкції оспорювання правочину. Також вказує, що допущені у Додатку №2 орфографічні помилки не свідчать про наявність підстав для задоволення позову, і відсутність прав вимоги у ПАТ “Дельта Банк” за кредитними зобов`язаннями до позивачів на підставі цього Додатку.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржників адвоката — Осадчого А.Ю. та представника відповідача ТОВ “Консалт Солюшенс” адвоката — Башука Д.С. за доводами апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами 1-5 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджуються такі факти і обставини справи.
21 липня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» (Банк) та ТОВ «Консалт Солюшенс» (Новий кредитор) укладено Договір №2292/К про відступлення прав вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований в реєстрі за №236.
Відповідно до пункту 1 вказаного Договору, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку №1 до цього Договору (Боржники), включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (опердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них.
Згідно із пунктом 92, підпунктами 92.1, 92.2 Додатку №1 «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами» до зазначеного договору, ТОВ «Консалт Солюшенс» набуло права вимоги до ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 ) за кредитним договором №3-502/ФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року, ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер – НОМЕР_2 ) за іпотечним договором №3-502/ФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року, ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер – НОМЕР_2 ) за договором поруки №№3-502/ZФПОР-07 від 19 листопада 2007 року.
Предметом позову є матеріально – правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просить ухвалити рішення, а підставою – обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачі посилалися на те, що у Додатку №2 до Договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року вказано: відомості про позичальника за кредитним договором - « ОСОБА_2 »; відомості про заставодавця « ОСОБА_2 » за договором №3-502/ZФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року, майно що передано в заставу - автомобіль марки DADISHUTLE 2007 року випуску; відомості про поручителя « ОСОБА_2 » за договором №3-502/ZФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року, що вважають свідчить про те, що в цьому Додатку до вказаного Договору не зазначено про перехід прав вимоги за договорами, що укладено ОСОБА_1 або ОСОБА_1 .
З дослідженої судом першої інстанції завіреної копії Додатку №2 до Договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року наданої Національним банком України на виконання ухвали суду від 13 квітня 2022 року, судом встановлено наявність орфографічних помилок в написанні імені та по батькові ОСОБА_1 (вказано – ОСОБА_3 (вказано – ОСОБА_4 ), і що така орфографічна помилка – зазначення букви «у» замість «і» - наявна по всьому тексту Додатку №2 до Договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року. Водночас встановлено, що в Додатку №2 вірно зазначений ідентифікаційний код ОСОБА_1 , номер кредитного договору та його дата.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
У постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №302/27/17 вказано, що допущена у тексті договору технічна помилка не є підставою для визнання договору недійсним.
Отже зазначені вище помилки в Додатку №2, зокрема, в імені та по батькові позичальника не є підставою для визнання недійсними окремих пунктів цього договору, і не свідчать про відсутність прав вимоги у ПАТ “Дельта Банк” за кредитними зобов`язаннями до позивачів на підставі цього Додатку, за умови вірно зазначеного реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_1 , а також вірно зазначеного номеру кредитного договору та його дату.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними висновки суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_1 з вказаних вище підстав. 
Доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю заголом є обгрунтуванням позовних вимог, і зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції. 
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене вище колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Дата складення повної постанови - 14 квітня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова