ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

04 травня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/5934/22	
(суддя Семененко М.О., м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Панченко О.М., Іванова С.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головному управлінню Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року у справі №280/5934/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

                                                                 ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 17 жовтня 2022 року звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі – відповідач-2) згідно з яким, просить:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах за віком, згідно зі статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 084350004704 від 26.08.2022 року;
- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 справа № 1-5/2018 (746/15) від 23.01.2020, із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислені як середній показник за 2019, 2020, 2021 роки та зарахувавши до страхового стажу період навчання з 01.09.1991 по 30.06,1995 року та період роботи з 18.09.1995 по 01.10.1996, починаю чи з 19.08.2022.                      Позов обґрунтовано тим, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах є протиправною, оскільки така відмова суперечить   Рішенню Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 року. Також, позивач зазначає про те, що відповідач протиправно не зарахував до її страхового стажу період її навчання з 01.09.1991 по 30.06,1995 року та період роботи з 18.09.1995 по 01.10.1996 зважаючи на те, що позивач не повинен нести відповідальність за некоректне заповнення трудової книжки роботодавцем. Стверджує про те, що розмір її пенсії має бути розрахованим із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислені як середній показник за 2019, 2020, 2021 роки.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року позов задоволено частково.
Суд, визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 084350004704 від 26.08.2022 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції згідно з рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020, на підставі заяви, поданої 19 серпня 2022 року, із зарахуванням до страхового стажу ОСОБА_1 періоду навчання з 01.09.1991 по 30.06.1995 та періоду роботи з 18.09.1995 по 01.10.1996. В іншій частині у задоволені позовних вимог відмовив.           
Рішення суду мотивовано тим, що позивач набула право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20. Зобов`язуючи відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період її навчання з 01.09.1991 по 30.06.1995 та період її роботи з 18.09.1995 по 01.10.1996, суд першої інстанції виходив з того, що Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а виклав правову позицію, відповідно до якої певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу  при призначенні пенсії. Суд зауважив, що трудовим законодавством України  не  передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник  не  може нести і негативних наслідків за порушення порядку заповнення його трудової книжки.           Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржив його в апеляційному порядку з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми права до спірних відносин. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції з`ясовано та не заперечуються учасниками справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19.08.2022 року звернулася до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. 
В порядку екстериторіальності заяву позивача передано на розгляду до ГУ ПФУ в Чернігівській області, яке рішенням № 084350004704 від 26.08.2022 відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах (а.с.6). 
Рішення обґрунтовано тим, що відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV пенсія за віком на пільгових умовах призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом 1 цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 50 років – з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1976 року. Вік заявниці 46 років 4 місяці. Страховий стаж особи становить 33 роки 7 місяців 29 днів. Пільговий стаж 9 років 7 місяців 10 днів. До страхового стажу не враховано: - період навчання з 01.09.1991 по 30.06.1995, оскільки в трудовій книжці не зазначено дату видачі диплому; період роботи з 18.09.1995 по 01.10.1996, оскільки виправлено наказі про прийняття на роботу. Для зарахування в страховий стаж вищезазначених періодів необхідно надати диплом та уточнюючу довідку про період роботи з посиланням на первинні документи. У призначенні пенсії відмовлено, оскільки особа не досягла пенсійного віку.
Законність та обґрунтованість вищезазначеного рішення є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженої постанови, виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
03 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII, що доповнив Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 1 частини другої  статті 114 такого змісту:
«працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах».
За приписами статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість згідно з пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники,  зайняті  повний  робочий  день на  підземних роботах, на роботах з  особливо  шкідливими  і  особливо  важкими умовами  праці,  - за списком №1 виробництв, робіт, професій,  посад  і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;  жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.
У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 45 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 45 років, тоді як другий - у 50 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.11.2021 року прийнятій у справі №360/3611/20 зробила висновок про те, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду навчання з 01.09.1991 по 30.06.1995 та періоду роботи з 18.09.1995 по 01.10.1996, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Як вбачається з оскаржуваного рішення, відповідачем-2 до страхового стажу позивача не зараховано період її навчання з 01.09.1991 по 30.06.1995, оскільки в трудовій книжці не зазначено дату видачі диплому; період роботи з 18.09.1995 по 01.10.1996, оскільки має місце виправлення в наказі про прийняття на роботу, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110 (а.с.6).
Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року по справі №490/12392/16-а зробив висновок про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку  стажу  при призначенні пенсії.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, трудовим законодавством України  не  передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник  не  може нести і негативних наслідків за порушення порядку заповнення його трудової книжки. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а  не  дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Неточність в записах в  трудовій книжці не  може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового  стажу  позивача, що дає йому право на призначення пенсії,  оскільки  працівник  не  може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації  з  вини адміністрації підприємства.
Верховний Суд в постанові від 11 травня 2022 року по справі № 120/1089/19-а зазначив, що на особу  не  може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його  трудовій книжці  чи інших документах, за внесення яких вона  не  була відповідальна. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового  стажу  та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займала особа у той чи інший період роботи, за наявності належним чином оформленої трудової книжки,  не  може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи  з  трудового  стажу.  
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 30.067.1995 року отримано диплом молодшого спеціаліста серії НОМЕР_1 (а.с.32), що спростовує доводи відповідача про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду її навчання з 01.09.1991 по 30.06.1995 через не зазначення в трудовій книжці дати видачі диплому.
Як вбачається з копії трудової книжки позивача наявної в матеріалах справи під час її заповнення роботодавцем у записі №3 в наказі про прийняття на роботу допущено виправлення в даті видачі наказу (а.с.7).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що за умовами Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Порядку , орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення в трьохмісячний термін з дня подання заяви, прийнятих і подання додаткових документів, а також перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі.
Натомість, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, як суб`єкт владних повноважень, не скористався вказаними повноваженнями та не встановивши усіх обставин, формально відмовило позивачу у зарахуванні періоду її роботи з 18.09.1995 по 01.10.1996 до її страхового стажу.
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність неврахування періоду навчання з 01.09.1991 по 30.06.1995 та періоду роботи з 18.09.1995 по 01.10.1996 до страхового стажу позивача.           
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення  без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

                                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області – залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року у справі №280/5934/22 – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 04 травня 2023 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов