КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
       
єдиний унікальний номер справи: №688/3399/21
номер провадження №22-ц/824/679/2023
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                            У К Р А Ї Н И
 
5 квітня 2023року                                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних прав:
судді - доповідача                    Білич І.М.
                     суддів                                        Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Деснянського районного суду міста Києва Гринчак О.І.,
у цивільній справі №688/3399/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
в с т а н о в и л а:

У листопаді 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 за результатами розгляду якого просило стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором № МФ-5031800002339 від 24 вересня 2018 року у сумі 23 039 грн. 60 коп. та судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що 24 вересня 2018 року між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МФ-5031800002339, відповідно до умов якого, якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 17 984 грн., а позичальник зобов`язалась повернути використану суму в строк до 09 жовтня 2018 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами на умовах визначених пунктами 1.3.-1.7. кредитного договору. 30 листопада 2018 між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір відступлення права вимоги № 30-11/18, відповідно до умов якого, ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, зокрема, за вищевказаним кредитним договором. Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача. За період користування кредитними коштами, позичальником здійснені часткові платежі на погашення кредиту, в повному обсязі зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених договором, відповідач не виконала, у зв`язку з чим, у неї утворилась заборгованість, яка станом на 18 серпня 2021 року становить 23 039 грн. 60 коп., з яких: 10 182 грн. 97 коп. - тіло кредиту; 7 553 грн. 28 коп. - пеня; 1 544 грн. 65 коп. 3% річних; 3 758 грн. 70 коп. - втрати від інфляції. 
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал», відмовлено. 
Стягнуто з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу (правову) у розмірі 4 000 грн.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Вердикт Капітал» подало апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуально права, просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказуючи, що підписання відповідачем кредитного договору № МФ-5031800002339 від 24 вересня 2018 року, підтверджує факт отримання нею грошових коштів. Вказаний кредитний договір відповідачем не оспорювався, недійсним в судовому порядку не визнавався. Відповідачу було відомо про наявність у ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до неї, що підтверджується оскарженням нею в судовому порядку  виконавчого напису нотаріуса, вчиненого з метою стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилання суду на те, що наявний в матеріалах чек містить суму з від`ємним значенням, що  свідчить про повернення відповідачем коштів, є помилковим, оскільки зазначений чек з від`ємною сумою підтверджує саме факт видачі коштів, оскільки чек з прибутковою сумою видається клієнту. Заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, підтверджує факт укладення нею кредитного договору.  Крім того, зазначене клопотання не підлягало задоволенню, оскільки воно було заявлено без врахування п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та постанов КМ України про дію карантину.
 
Відповідно до ч. 1. ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Представником  ОСОБА_1 - адвокатом  Яресько Т.В. було подано відзив.
 
На час розгляду справи до суду апеляційної інстанції сторонами в справі не було надано заперечень щодо розгляду справи в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Судом встановлено, що згідно заявки від 24 вересня 2018 року підписаної від імені ОСОБА_1 , дана заявка є невід`ємною частиною кредитного договору, який укладається на її підставі. На підставі цієї ж заявки можуть бути укладені нові кредитні договори за умови погашення попереднього (діючого) кредитного договору.  (а.с. 10).
Згідно кредитного договору № МФ-5031800002339 реструктуризації від 24 вересня 2018 року, який містить підписи від імені ОСОБА_2 в інтересах ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та від імені ОСОБА_1 , кредитор зобов`язався на умовах визначених цим договором, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 17 984 грн., а позичальник зобов`язалась повернути кредит у строк по 09 жовтня 2018 року та сплатити проценти за використання кредиту, а також виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та у строки/терміни, що визначені цим договором.
Відповідно до п. 1.5 договору, плата за користування кредитом встановлюється у виді фіксованої ставки в розмірі 0,000027 %, які сплачуються позичальником за кожен день строку користування кредитом, зазначений в п. 1.3 договору, що дорівнює 0,01 % річних.
Згідно з п. 1.6 договору, ставка, зазначена в п. 1.5 цього договору, застосовується у разі відсутності прострочення виконання позичальником зобов`язань щодо сплат за цим договором. При простроченні сплати за кредит у строк, визначений п. 1.3 договору, а саме: починаючи з 16 по 22 день користування кредитом, ставка, зазначена в п. 1.5 договору не застосовується, а в якості додаткового забезпечення належного виконання зобов`язань позичальником до моменту погашення простроченої заборгованості встановлюється підвищена процентна ставка в розмірі 0,000027 % за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 0,01 % річних.
Відповідно до п. 1.7 договору, за період прострочення з 16 по 22 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 0,000027 % за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 0,01 % річних.
Згідно з п. 1.8 договору, в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 0 % від суми кредиту.
Пунктом 1.9 кредитного договору встановлено, що сукупна вартість кредиту у строк, визначений п. 1.3 договору, - складає 0,07 грн., що дорівнює 0,010 % річних і включає проценту ставку за цей період користування кредитом, визначену п. 1.5 та комісію за супровід кредиту, визначену у п. 1.8 договору.
У разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 22 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 0 % від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника за даним договором (п. 4.1 договору) 
Згідно п. 2.1. договору, кредитні кошти надаються позичальнику після підписання цього договору шляхом видачі готівки з каси кредитора (а.с. 09).
30 листопада 2018 між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір відступлення права вимоги № 30-11/18, відповідно до якого ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором № МФ-5031800002339 від 24 вересня 2018 року (а.с. 17-25).
 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі статтями 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
 Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Згідно частини 1 статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно частин 1-2 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 551 ЦК України).
Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частин 1-2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 зазначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Згідно пункту 3 вказаного Положення, клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання. 
У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 вказано про те, що виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту.
Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор зобов`язаний довести, що він виконав умови кредитного договору та надав позичальнику обумовлену кредитним договором суму.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження розміру заборгованості, а саме, первинних бухгалтерських документів, якими є: виписки за рахунком; платіжне доручення; меморіальний ордер; розписка; чек на видачу готівки.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Згідно кредитного договору № МФ-5031800002339 реструктуризації від 24 вересня 2018 року, який містить підписи від імені ОСОБА_2 в інтересах ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та від імені ОСОБА_1 , кредитор зобов`язався на умовах визначених цим договором, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 17 984 грн., а позичальник зобов`язалась повернути кредит у строк по 09 жовтня 2018 року та сплатити проценти за використання кредиту, а також виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та у строки/терміни, що визначені цим договором. Згідно п. 2.1. договору, кредитні кошти надаються позичальнику після підписання цього договору шляхом видачі готівки з каси кредитора. 
Тобто, кредитний договір не засвідчує факт отримання відповідачем кредитних коштів, а встановлює намір останнього, на їх отримання.
При цьому, докази на підтвердження виконання позивачем своїх зобов`язань за вищевказаним кредитним договором щодо видачі позичальнику коштів, матеріали справи не містять.
Таким чином, доводи скаржника про те, що підписання відповідачем кредитного договору № МФ-5031800002339 від 24 вересня 2018 року, підтверджує факт отримання нею грошових коштів, є помилковим.
Посилання скаржника на видатковий чек ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» від 24 вересня 2018 року на суму 17 984 грн. (а.с. 15), як на доказ на підтвердження видачі відповідачу кредитних коштів, є безпідставним, оскільки вказаний документ не є первинним бухгалтерським документом в розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
Зазначений видатковий чек не містить особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка отримала кредитні кошти.
Крім того, у підписаному від імені відповідача кредитному договорі зазначено, що він є реструктуризацією. Проте, сам текст кредитного договору не передбачає жодної умови реструктуризації заборгованості, а містить положення виключно щодо видачі кредитних коштів. 
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № МФ-5031800002339 від 24 вересня 2018 року, складеним ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС», у ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором  у сумі 25 537 грн. 95 коп., з яких: 17 984 грн. - тіло кредиту; 0 грн. 67 коп. - відсотки; 7 553 грн. 28 коп. - пеня (а.с. 14).
У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка станом на 24 вересня 2018 року становить 23 039 грн. 60 коп., з яких: 10 182 грн. 97 коп. - тіло кредиту; 7 553 грн. 28 коп. - пеня; 1 544 грн. 65 коп. % річних; 3 758 грн. 70 коп. - втрати від інфляції.
Як зазначає позивач та вбачається з вищенаведеного, відповідачем здійснено погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 7 801 грн. 70 коп., проте доказів на підтвердження погашення відповідачем заборгованості у вказаному розмірі у добровільному порядку, матеріали справи не містять.  
При цьому, як зазначає відповідач, остання кредитного договору № МФ-5031800002339 від 24 вересня 2018 року не укладала, кошти у сумі 17 984 грн. не отримувала, погашення заборгованості, не здійснювала. Кошти у сумі 8 551 грн. 87 коп. були стягнуті з неї у примусовому порядку за виконавчим написом нотаріуса, який рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі № 761/12585/20 визнано таким, що не підлягає виконанню, що підтверджується копією зазначеного рішення (а.с. 83-84). 
Обставина стягнення з відповідача коштів на погашення заборгованості в примусовому порядку, підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року у справі № 640/16470/20 (а.с. 85-86).
Зазначене свідчить про те, що відповідач в добровільному порядку не здійснювала жодного платежу на погашення заборгованості за кредитним договором та не визнавала наявність у неї заборгованості за кредитним договором  договору № МФ-5031800002339 від 24 вересня 2018 року. Доказів на підтвердження видачі відповідачу коштів за вищевказаним кредитним договором, матеріали справи не містять.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення тіла кредиту.
Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції,  відмова у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми заборгованості.
Посилання скаржника на те, кредитний договір відповідачем не оспорювався, недійсним в судовому порядку не визнавався, не свідчить про отримання відповідачем кредитних коштів за вказаним договором. 
 
Щодо пропуску строку позовної давності, на яку посилається відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, та про що, нею було подано заяву до суду першої інстанції, слід зазначити наступне.
Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду щодо порядку застосування позовної давності, викладених, зокрема, в постановах від 23 січня 2020 року у справі № 916/2128/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 914/197/19, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Враховуючи недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з чим, строк позовної давності не підлягає застосуванню.
 
Щодо стягнення на користь відповідача витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача;2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно частин 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Частиною 3 статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
На підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу останньою надано копії: договору про надання правничої (правової) допомоги № 22011 від 15 січня 2022 року, укладеного відповідачем з адвокатом Яреськом Т.В.; акт наданих послуг № 1 від 21 січня 2022 року; розрахункову квитанцію № 21/01/22 від 21 січня 2022 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер.
Вирішуючи питання про стягнення на користь відповідача витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції врахувавши вищевказані докази, відсутність заперечень позивача щодо заявленого відповідачем розміру витрат, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 4 000 грн., що є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для відповідача.
 
Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішеннябез змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі немає.
 
Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених положеннями ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 387   ЦПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає крім випадків передбачених положеннями ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач:       
Судді: