ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року	Львів	Справа № 380/15652/22 пров. № А/857/1407/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року (ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у м. Львові суддею Гуликом А. Г.) в адміністративній справі № 380/15652/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування вимоги,

                                                      В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 (попереднє прізвище - ОСОБА_2 ) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі також - ГУ ДПС у Львівській області), в якому просила:
-          визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування їй як самозайнятій особі, яка провадить незалежну професійну діяльність, єдиного соціального внеску за 2017-2020 роки;
-          визнати протиправною і скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.11.2021 № 5423-50.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, з 25.08.2011 по 15.07.2015 вона провадила незалежну професійну діяльність – приватну нотаріальну діяльність. Проте наказом Головного управління юстиції у Львівській області від 13.07.2015 № 140/6 нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 припинено. У період з 16.07.2015 по 16.03.2016 вона працювала, не була зареєстрована самозайнятою особою чи фізичною особою-підприємцем. Крім того, в період з 17.03.2016 по 02.07.2018 вона працювала за трудовим договором у ТзОВ «Брама». Разом з тим, за період з 2017 по 2020 роки відповідач продовжував нараховувати їй єдиний соціальний внесок, у зв`язку з чим виникла заборгованість у сумі 38 888,64 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 23.11.2021 № Ф-5423-50.
Стягнуто з ГУ ДПС у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 496,20 грн. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що сплата єдиного соціального внеску  повинна здійснюватися незалежно від отримання платниками ЄСВ доходу від провадження незалежної професійної діяльності. Позаяк позивач не виконала свого обов`язку щодо нарахування та сплати єдиного внеску, відповідач правомірно, відповідно до вимог Закону № 2464-VI обчислив суму єдиного внеску в загальному розмірі 38 888,64 грн. Крім того, зазначає, що внесення до Реєстру самозайнятих осіб запису про припинення незалежної професійної діяльності не припиняє зобов`язань особи, що виникли під час провадження незалежної професійної діяльності та не змінює строків, порядку виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини четвертої статті 229  КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, позивач з 25.08.2011 по 15.07.2015 провадила незалежну професійну діяльність – приватну нотаріальну діяльність на підставі реєстраційного посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності від 15.08.2011 № 381.
Наказом Головного управління юстиції у Львівській області від 13.07.2015 № 140/6 нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 припинено, реєстраційне посвідчення анульоване.
Відповідно до даних інтегрованої картки по єдиному соціальному внеску станом на 01.06.2015 у позивача існувала переплата у сумі 12 783,77грн.
За 2017 - 2020 роки відповідач нарахував позивачу заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 38 888,64 грн. 
17.02.2021 позивач подала до податкового органу заяву про зняття з обліку як самозайнятої особи.
У зв`язку з несплатою суми заборгованості зі сплати єдиного внеску в добровільному порядку відповідач сформував податкову вимогу від 23.11.2021 № Ф-5423-50 на суму 26 104 грн 97 коп. 
Про існування вказаної податкової вимоги позивач дізналася 19.10.2022 з листа відповідача від 19.10.2022 № 18060/6/13-01-24-11. Доказів протилежного відповідачем не надано.
Вважаючи протиправними дії податкового органу щодо нарахування їй  єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017 - 2020 роки, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що визначена у спірній вимозі заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 38 888,64 грн виникла внаслідок проведених контролюючим органом нарахувань в інтегрованій картці платника за 2017 - 2020 роки, тобто в період, коли позивач нотаріальну діяльність не здійснювала у зв`язку з її припиненням, а, отже, не мала обов`язку сплачувати мінімальний страховий внесок у даний період.

Оскільки рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови у задоволенні позову, відтак, відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, і вважає, що підстав для його скасування немає.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Згідно з положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI (далі - Закон № 2464) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Таким чином, визначення наявності у особи статусу фізичної-особи підприємця має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності обов`язку сплати єдиного внеску.

Спірні правовідносини врегульовані також нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України).
Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
У свою чергу, незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Відповідно до пункту 65.1 статті 65 Податкового кодексу України взяття на облік фізичних осіб - підприємців у контролюючих органах здійснюється за податковою адресою на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, наданих державним реєстратором згідно із Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".
За змістом пункту 65.2 статті 65 Податкового кодексу України, облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів.
Податковий кодекс України передбачає обов`язок самозайнятих осіб стати на облік у контролюючому органі. При цьому, такий обов`язок передбачено у разі, коли особа здійснює підприємницьку діяльність, а також у разі, коли особа здійснює незалежну професійну діяльність.

Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених, зокрема, в пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку (частина перша статті 5 Закону № 2464-VI).
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до пунктів 2 та 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VІ для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини 1 статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Відповідно до частини 12 статті 9 Закону № 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Колегія суддів зазначає, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. За будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. З урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи - підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, задля досягнення мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством, встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску, незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску, незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19), від 04 грудня 2019 року (справа № 440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа № 480/4656/18), від 03 квітня 2020 року (справа № 140/642/19), від 19 червня 2020 року (справа № 824/876/19-а).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не може займатися підприємницькою, адвокатською діяльністю, бути засновником адвокатських об`єднань, перебувати на державній службі або службі в органах місцевого самоврядування, у штаті інших юридичних осіб, а також виконувати іншу оплачувану роботу, крім виконання функції медіатора, викладацької, наукової і творчої діяльності, а також діяльності у професійному самоврядуванні нотаріусів.

Як встановлено, 15.07.2015 приватну нотаріальну діяльність позивача припинено, реєстраційне посвідчення анульоване на підставі наказу Головного управління юстиції у Львівській області від 13.07.2015 № 140/6.
Окрім цього, з 17.03.2016 по 02.07.2018 позивач працювала за трудовим договором у ТОВ «Брама» та ЄСВ за неї сплачував роботодавець.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач в період з 2017 по 2020 роки нотаріальну діяльність не здійснювала, відповідно, і доходів від незалежної професійної діяльності за вказаний період не отримувала, отже, підстав для нарахування їй за цей період єдиного соціального внеску, як особі, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у відповідача не було. 
За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач безпідставно здійснив нарахування позивачу єдиного соціального внеску, з огляду на що спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.11.2021 № Ф-5423-50 необхідно визнати протиправною та скасувати.
При обґрунтуванні постанови і спростуванні доводів апелянта колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також враховується позиція Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформована, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58), згідно якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи викладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року в адміністративній справі № 380/15652/22 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин